165 



ett sammanhängande helt, så att det är först efter läng ansträng- 

 ning man Ijckats hringa dem till någorlunda naturliga och 

 allmänt erkända familjer. Men dermed up|)hör all öfverens- 

 stämmelse emellan Botanisterne. Om någon allmän, ordnande 

 princip, om ett helgjutet system har man ännu icke sett tven- 

 ne sjelfständige forskare komma öfverens. Det är väl i för- 

 tvillan häröfver man förr underkastade sig de artificiella sy- 

 stemernas despotism och nu slafviskt följer Decandolles helt 

 godtyckliga uppräkning af familjerna, ehuru i denna visst icke 

 finnes mer system, än i hvarje tryckt bok, der den ena ra- 

 den följer efter den andra. An mindre har man kunnat för- 

 ena sig om gemensam utgångspunkt eller afgöra, hvilka väx- 

 ter äro de fullkomligaste! Så länge man ej kan förena sig 

 om gemensam grund, är icke möjligt förena sig om gemen- 

 sam byggnad — och de, som vilja uppföra systemer på de 

 lägsta, ofullkomligaste växterna, utan att känna växtlifvefs 

 mål, bygga på lös sand *). 



Då man velat bestämma de fullkomligaste växterna, har 



*) Linné har redan i sina Classes Plantarum tecknat denna förbist- 

 ring bland Botanisterna, en följd deraf, all mau icke erkänner all- 

 männa grundsatser: "Hinc ortiis fuit tantus rumor inter systema- 

 ticos Botanicos et diversas sectas, tot jiugia et opprobria; credi- 

 (lere methodis natiiralibus addicti, se tenere inethodum naturaleni, 

 reliquos omues errare; alias vero propugnantes methodos rege- 

 runt illam difficillimani esse, suam vero facillimam, certissimam", 

 iino verbo, nescio quid iascinat homines, ut non possint alterani 

 niethoduni videre absquc pertuibatione-, optandum itaque föret li- 

 rones omnihus adsucscereiit methodis, ut nugae ista? semel eva- 

 nescerent." 



