173 



fjäll (Glumiflorse och Jiilillorse), hvilkd icke äro ordnade i kran- 

 sar; men omärkligt närma de sig dertill, tills de fiirenas till en 

 blomkalk (perianthium). Dormed slutas utbildningen hos Mono- 

 cotyledonerna, hvilka derföre utgöra en serie; men just derfö re 

 blir blomkalken hos dessa både skönast (Liljorna) och mång- 

 faldigast utbildad, emedan denna är deras högsta typ. Bland 

 Dicotyledonerna ar kalkbildningen (Bracteiflorae) endast en 

 grad-passering (för att låna ett uttryck ur militär-spräket), ty 

 bland dessa fördubblas metamorphosgraderna inom blomnin- 

 gens; inom kalken, då benämd blomfoder, uppträda kronblad, 

 hos de lägre alltid fria och derföre lätt försvinnande (Euphor- 

 biaceae m. fl.), eller till structur och utseende föga skilda från 

 kalkbladen (Polygonese), så att ingen fast gräns gifves mellan 

 Apelalce och Dialypetalce. Deremot äro Corolliflorce alltid skarpt 

 afsöndrade från Incompletse; bland dessa förmedlas kronbla- 

 dens förening till en olikartad pip genom kronfästet, och ut- 

 göra dessa således sista och högsta utvecklingen. Att icke 

 delarnes frihet, utan tvärtom deras harmoniska förening, ut- 

 märker fullkomlighet, antydes redan deraf, att de obestridli- 

 gen lägsta (Glumifloraj, Juliflora?) hafva alla delar mest fria 

 och osymmetriska. 



2. Ju fullständigare metamorfosen är, desto fullkomligare 

 är växten. En metamorfos säges vara desto mer fullständig, 

 ju mer bladen i den nya till ställning, form och consistens af- 

 vika från den föregåendes. Hos de lägre Hjertblads-växterna, 

 såsom Gräsen, Hängeträden, är blombetäckningeii till ställning, 

 form och consistens sä litet afvikande från bladen, att den 



