J7i 



endas! kan anses (ör bldusskärmar \1. Hos Polygoneae utgöra väl 

 blombladen tvenno kransar, olika till form, men af lika textur. 

 Sedermera blifva blommans flera kransar allt mer och mer 

 olika hvaraiidra — och att flora kronblad, sammanväxta till 

 en sammanhängande krona, äro en fullkomligare metamorfos 

 än fria, är klart deraf, att hos de lägsta de alltid uppträda fria **). 

 — Enklaste och primitiva typen för deras ställning i blom- 

 man är den, att blomfoderkransen sitter under blomkronans, 

 denna under ståndarnes och högst fruktbladens — eller de så 

 kallade hypogyna blommorna, hvilka således i hvarje serie 

 stå lägst ***), Men, i den mån metamorfosen framskrider, 

 sväller krön fästet ut och utbreder sig i spetsen, så att de läg- 

 re kransarne icke äro ställda under, utan utom- de öfre. Hög- 

 sta graden af denna framskridande metamorfos är, då kron- 

 fästet sä uppsväller, att det innesluter frukten, hvarigenom 

 krön- och ståndarkransarno sä framskjutas, att de synas ställde 

 öfver fruktkransen. I följd deraf blifva de epigynska famil- 

 jerna i hvarje serie de fullkomligaste. 



5. Ve fullkomligaste växterna Uro ock de mest regelbund- 

 na och symmetriska i sin blombildning. Då vi antaga krans- 

 formen såsom blommans fullkomligaste typ, är denna princip 



'') Pä härvarande lioloniska Museum förvaras en intressant gren af 

 (iran, på hvilken Ijarren omärkligeit eller utan gräns öfvcrgå till 

 kollarnas fjäll, som i grenens spets samla sig till en liten kotte. 



'") Ett vigtigt bevis kan derför Iiemtas af en vanlig regressiv ana- 

 morphos af Mcnyantlies trifoliala (paradoxa), hos hvilken icke 

 blott kronbladen äro fria och griina, utan ock fruktbladen bladlika! 



'*) Jemf, den ideala liguren i Endl. och Ung, Grundziige, 



