181 



mellan mest afvikande familjer. Gräsen och Synanthereae. De 

 framställa den punkt, dit Dicotyledonernas utveckling framgår, 

 för att sammandragas och knyta sig till ett hulvud, från hvil- 

 ket ingen vidare utveckling är möjlig. Derföre bryta de tvärt- 

 af mot den öfriga naturen; alla familjer, som gränsa intill 

 Synanthereffi, beröra dem endast i en riktning; alla blommans 

 delar äro sä innerligen förenade med det enda fröet, att i den- 

 na riktning ingen vidare utveckling är möjlig. 



Vi hafva hittills betraktat frågan endast från morfologisk 

 synpunkt, utgående frän don klara framställning deraf, som 

 blifvit lemnad af Endlicher och Unger. Ehuru desse ställa 

 Leguminosce högst, följer af deras egna grundsatse/ klart, 

 att denna plats tillkommer Synantherece. Men äfven från an- 

 dra synpunkter försvara Synantherece främsta rummet; f. ex. 

 från biologisk genom sin nära frändskap till ljuset, genom sin 

 dubbla inflorescens, nemligen den centripeta inom hvarje blom- 

 hufvud, men centrifuga för de särskilda blomhufvudena; genom 

 arternas oändliga polymorfi, ty mer Proteus-artade än Hie- 

 racia, Taraxacum officinale m. fl. finnas svårligen några väx- 

 ter. Afven i kemiskt hänseende är anmärkningsvärdt, att de 

 enklaste växtämnen, som företrädesvis tillhöra de ofullkomli- 

 gare växterna, f. ex. Växtslem, Socker o. s. v., hos dessa nä- 

 stan saknas och blifvit förarbetade till de mer utbildade, så- 

 som det dem egendomliga Inulin. Men sjelfva pröfvostenen 

 erbjuder ordningen för den organiska skapelsens uppträdande 

 på vår jord. Det är af alla erkändt, att denna framgått från 

 det ofullkomligare till fullkomligare; att den för hvarje ska- 



