190 



het, att många helt skilda vegetationsperioder aflöst hvaran- 

 dra pä jorden, så att ingen enda af våra nu lefvande arter 

 varit ursprunglig, utan att allesammans äro, som Linnés siar- 

 blick redan om flera yttrade, tidens döttrar («filia temporis«). 

 Genom den hos hvarje naturalster nedlagda förmåga att re- 

 producera sina likar, hvaruppå artbegreppet grundar sig *), äro 

 de likväl, sedan de en gång uppstått, af naturen fastställ- 

 da, för vår erfarenhet oföränderliga; sä länge det icke lyckas 

 någon erfarenhet återföra dem till någon annan typ, måste vi 

 betrakta dem som sjelfständiga. Att theoretiskt uppgöra de- 

 ras genealogier, kan visst vittna om skarpsinnighet, fast använd 

 på orätt ställe. 



Men, framvisar Geologien för oss en stor vexling i arter 

 under olika tidsperioder, framträder slägtbegreppet vida mer 

 bestämdl och oföränderligt. Så f. ex. se vi Tallslägtet, ett af 

 de äldsta och bäst kända, från dess första uppträdande, ehu- 

 ru mer eller mindre talrikt, intill den närvarande genomgå 

 alla perioder. Häntyder icke detta pä en högre, af naturen 

 sjelf fastställd, en djupare i naturen grundad och mer ur- 

 sprunglig typ än artbegreppet? Redan Tournefort, som 

 först fastställde slägtbegreppet, antog detta motsvara de ur- 

 sprungliga typerna i naturen, arterna för mer underordnade 

 förändringar deraf. Derföre skilde han icke mellan verkliga 



*) Derföre finnas icke arter i Naturhistorisk meniug i den oorganiska 

 naturen. Skulle det en dag lyckas iiTigon, för att nyttja ett oegent- 

 ligt uttryck, att decomponera arterna och återföra dem till högre 

 urtyper, så f;'ir artbegreppet en helt annan betydelse. 



