191 



arter och obetydliga formförändringar; det är en orimlighet, 

 att vilja pådikta en så skarpsynt forskare, att han skulle an- 

 sett för arter i vår tids mening en del färgförändringar, hvil- 

 kas obeständighet redan på hans tid hvarje trädgårdsmästare 

 kände. Linné, som först fastställde artbegreppet, såsom nå- 

 got af naturen faststäldt oföränderligt, antog likväl öfver allt 

 slägtbegreppet såsom ännu mer naturligt och djupare grun- 

 dadt i naturen. I sin Örat. de Tf//. /wc7^em. säger han uttryck- 

 ligen, att endast slägterna voro ursprungliga, och att arterna 

 sedermera uppstått genom bastardbildning och andra numer 

 olösliga föreningar. Motsägelsen mellan detta och ofvan an- 

 förda Linneanska sats löses lätt, då man vid närmare jemfö- 

 relse finner, att den förra var framställd i rent praktiskt syf- 

 te och i sig sjelf icke betyder annat, än att «vi erkänna för 

 arter endast de i naturen fastställda formerna»; den sedna- 

 re äter mer theoretisk, att dessa likväl endast äro modifi- 

 kationer af en gemensam urtyp eller slägte. Vill man öf- 

 versätta detta på vetenskapens nuvarande språkbruk, blir ef- 

 ter Linnés uppfattning slägtet den allt från urtiden i naturen 

 fastställda typen; arterna åter de mångfaldiga, men af naturen 

 sjelf gifna och under närvarande skapelseperiod oföränderliga 

 representanterna deraf. Men, att Linné tillika antog arternas 

 förgrening under närvarande period till så bestämda former, 

 att de icke kunde återföras till sin stamart och således må- 

 ste anses som verkliga arter, är klart deraf, att han om gan- 

 ska många yttrar (^temporis filia, filia prcecedentisu o. s. v. 

 För vår del sluta vi oss helst till den åsigten, att slag- 



