192 



tet är det mest ursprungliga, oförgängliga och i naturen djupast 

 grundade begreppet; arterna dess mångfaldiga uppträdande 

 i verkligheten. Erfarenheten visar oss likväl, att äfven dessa 

 under närvarande förhållanden äro i naturen gifna och oför- 

 änderliga (ty andra erkännas icke för arter) genom den all- 

 männa naturlagen, att hvarje naturalster reproducerar endast 

 sina likar. Denna theori hemtar sitt stöd deraf, att den nöj- 

 aktigt förklarar så väl en mängd förhållanden under hela växt- 

 rikets utveckling, f. ex. hvarföre oftast samma slägten, fast 

 under olika arter, under de olika skapelse-perioderna fram- 

 komma; såsom ock flera egenheter hos den nuvarande vege- 

 tationen, f. ex. hvarföre hvarje slägte i sitt egentliga hemland, 

 der dess ädlaste arter uppträda, frambringar största mångfald af 

 arter. Vi se bland våra kulturväxter många så beständiga for- 

 mer, att man icke skulle tveka anse dem för arter, om de före- 

 komme i vilda naturen med egen historia och skild geogra- 

 fisk utbredning. Många af våra kultur-arter, hvilkas fäder- 

 nesland man ej känner, äro mer än sannolikt dylika förädlade 

 former, fast man nu icke med visshet kan återföra dem till 

 deras stamart; men, så länge man ej lyckats empiriskt förena 

 dem, strider det mot alla naturhistoriska grundsatser att icke 

 erkänna dem för egna arter. Både våra heliga urkunder och 

 vår bättre känsla lära oss, att hela vårt slägte är grenar af 

 samma stam, att alla menniskor äro bröder; men på naturhi- 

 storisk väg blir det alltid svårt att vederlägga dem, som taga 

 de olika hufvudracerna för olika arler, då arternas skillnader i 

 många andra slägten äro mindre betydande. Men, antager 



