197 



tanist liar ej sedermera tvingats erkänna många arter, som 

 han vid första pröfningen förkastat? Man får derföre aldrig 

 sS fästa sig vid en viss åsigt, att man icke vid yppad anled- 

 ning är benägen underkasta hithörande facta ny granskning. 

 Det erfordrades 100 år, innan de länge förvexlade Myosotis- 

 arterna blefvo erkända — och huru mycket fåfängligt tal har 

 ej på dem och andra vä! skilda arter blifvit spildt af icktMin- 

 dersökande Botanister om spociesfabrication m. m. Att de 

 så sent blefvo erkända, berodde deraf, icke att man skiljt för 

 många, utan för få, h varigenom flera obestämda former åter- 

 stodo, som togos för medelformer. Det är bedröfligt se, hu- 

 ru mångfaldiga formers värde många gånger på riktig, em- 

 pirisk väg varit faststäldt, men af tyckande Botanister åter 

 blifvit bortblandadt — och ofta rör hela striden framställ- 

 ningens form, som nedan skall visas. Så länge man icke har 

 genom säker erfarenhet bestämd öfvertygelse, borde man all- 

 tid fasthålla det stadgade och antagna *). Ty att blott fram- 

 kasta tvifvel **) och ännu mer domslut om saker, som man 



*) Det var deniici princip, som Ifig till hufviiLlsaklig grund för Wah- 

 I en bergs antagande af arter i sin Fl. Ä«ec/caj hvarföre sä niSn- 

 ga äldre Linneanska arter, f. ex. f^eronica maritima.^ hybrida, 

 Chenopodiuni viride, Ranunculus reptans m. fl. Ijjbeliöllos, dä 

 deremot alla nyare, som han ej sjelf undersökt, f. ex. Gageit 

 spathacea, EqiiisPlum pratense, Geuin hispiduin etc, upptogos 

 som varieteter. 

 **) Hos Roemer och Schultes finner man sällan nägol beslå mdt, 

 dä de ej cga Smiths aucloiitct: ^^non Smiths crgo nonila". Hos 

 Kunth är den vanliga refrängen: .4n varietas prcecede/Uis!* 



