ej känner, blott for att "niits|)roc!u'n«, är liland det simpIast*^* 

 man kan företaga. 



Uti allt, som uteslutande måste hvila på erfarenhet, är 

 villkoret för hvarje iakttagelses värde, att den är ren, d. v. s. 

 fri frän all tlieoretisk inblandning, alla vidsträcktare slutsatser, 

 än hvartil! rönen verkligen leda. Då slägt- ocli artbegreppen 

 äro grundade i naturen, måste hvarje fråga enskildt, för sig, 

 pröfvas — alla slutledningar af analogi äro endast nödfalls- 

 åtgärder. Linné förklarade för vetenskapens värsta kätteri 

 slägternas bestämmande efter karakterer och efter analogi, så 

 att livad vid ett tillfälle skilde slägten derföre skulle skilja 

 dylika vid alla, och tvärtom. Ehuru man lemnat Linneanska 

 grundsatserna åsido, erkät)ner man denna bland Pohjgonum, 

 hvars arter erbjuda lika vigtiga skiljemärken i afseende på 

 hjertbladeiis läge, som slägternas underafdelningar bland Cru- 

 ciferce; men då man i vissa mycket naturliga familjer, f. ex. 

 Umbellifero', Cruciferoe. nödgas afvika, försvinna alla natm^liga 

 slägten, hvarföre nyaste författare äfven hafva med allt skäl 

 återfört Arabis thaliana L. till xirabis m. fl. Emedlertid har 

 man i sednare tider skiljt en stor mängd slägten, blott för 

 denna förmenta consequens, och förenat de mest naturligt 

 åtskilda, såsom Rönnens och PäronsUiglets. Det kan visserli- 

 gen icke nekas, att den yrkade consequensen är det ratio- 

 nella; men empirien måste vara supranaturalislisk; vore det 

 rationella tillräckligt, behöfdes icke studium af uppenbarelsen 

 i naturen. Hos egentliga natursnilien, såsom Linné, ligger 

 alllid något högre profetiskt, som samtiden ej fattar; en inre 



