204 



na, att förtiga det rnari ofta endast eger torkade exemplar 

 att jemföra, efter hvilka man endast gissningsvis, så vida man 

 ej fullt känner de närbeslägtade, kan dömma. En del fordra, 

 att öfvergångarne skola verkligen vara sedda eller i naturen 

 kunna framvisas, under det andra anse tillräckligt, att de äro 

 möjliga och tänkbara, någongång tagande sina theoretiska a- 

 nalogier för verklig erfarenhet. I mycket föränderliga slägten, 

 der man ej haft tillfälle undersöka formerna, kastar nian i 

 förtviflan alla tillsammans, för att komma lättast ifrån dem. 

 Samvetsgranne författare, f. ex. Koch öfver Rubi, afstå från 

 allt yttrande, då de ej ännu vunnit full visshet. Vigtigaste och 

 väsendtligaste stridsfrågan är: Bör hvarje form, som i fria na- 

 turen *) förekommer oföränderlig och icke under något för- 

 hållande kan reduceras, betraktas som art — eller gifvas äf- 

 ven i den fria naturen oföränderliga varieteter, som, ehuru ic- 

 ke öfvergående i hvarandra, för den stora öfverensstämmelsen 

 i utseende och karaklerer böra subsumeras under en art, el- 

 ler frambringar naturen blott former, af hvilka det tillkom- 

 mer vetenskapen efter vissa grunder fastställa arter? Till den 

 förra äsigten bekänna sig de fleste rent empiriska forskarne, 

 till den sednare åtminstone omedvetet de theoretiserande — att 



ke Linnés Th. Serpyllum, ty der är hans Th. angustifolius. Huu- 

 dradetals exempel af denna art vore lätt att anföra. 

 *) Att bland Kulturväxterne uiTder gifua förhållanden constauta for- 

 mer, egentl. konstprodukter finnas, tro vi ej kunna bestridas; äf- 

 vensom att Kulturen icke iir en säker mätare på arters sjelfstän- 

 dighet. Långt från att reducera alla varieteter, frambringar den 

 sjelf en stor mångfald nf nya former. 



