231 



utsädet, hvarigeiioni eii stor del går förlorad. Endast större 

 frön, såsom ållon, bönor och ärter, fordra en djupare jord- 

 betäckning, af ett eller annat tum; men för de flesta öfriga 

 är en vida mindre jordbetäckning tillräcklig. (En del pryd- 

 nadsväxters frön, t. ex. Azalea, Ericer, Rhododendrer o. s. v., 

 tåla alldeles ingen jordbetäckning). Utom det att de frön, 

 som komma pä större djup, icke gro (om ej ett följande år 

 efter jordens omhvälfning, men då framträdande såsom ogräs 

 bland annat utsäde), blifva de plantor, som uppkomma deraf, 

 spensliga och svaga. Många omständiglieter äro att iakttaga 

 rörande hvad ändamålsenligast är vid fröns såning och myll- 

 ning. För djupt bör man icke täcka fröen med jord, ty dä 

 gro de sent och gifva klena plantor; ja ofta gro de aldrig 

 — åtminstone icke samma år som de utsåddes, och afsig- 

 ten med sådden går sålunda förlorad. Men, täcker man fröen 

 deremot för litet, så borttorka de ej sällan, om under gro- 

 ningen torrt väder inträffar. Det är ofvan nämdt, att en 

 mängd finare växtfrön knappt tåla någon jordbetäckning. De 

 böra efter utsäningen endast genom ett klappbräde eller genom 

 lindrig vattning fästas i sjelfva jordytan, eller ock sållar man 

 öfver dem en helt ringa jordbetäckning; och för deras vidare 

 fortkomst fordras, att jorden under groningstiden hålles vid 

 jeran och lagom fuktighet. Detta gäller om de finare träd- 

 gårds- och prydnadsväxterna. Med våra sädesslag och öfriga 

 odlade växter är förhållandet annorlunda. De fordra alla ef- 

 ter sådden en större eller mindre jordbetäckning; — och man 

 har såsom allmän regel velat uppställa den satsen, att jord- 



