246 



benämningen farsot sluta, att det onda lika lätt af sig sjelft 

 försvinner, som det oförmodadt kommer; ty, besinnar man, 

 alt i potates-farsoten just det organ angripes, som är vanliga 

 medlet för artens fortplantning, och att all erfarenhet bevitt- 

 nar, att ett sjukligt anlag i multiplikations-organerna under 

 följande generationer öfvergår till allmän degeneration, så får 

 frågan en vigtigare betydelse för framtiden. Skulle ej försig- 

 tighetsmått vidtagas och synnerligen gynnande omständigheter, 

 som motverka det ondas vidare utbildning, inträffa, så står 

 oss samma olycka före, som nu hemsöker medlersta Europas 

 fruktbaraste länder — och derföre ligger mindre vigt på att 

 finna botemedel för den innevarande är skadade skörden, än 

 att uppsöka sjukdomens närmare och fjermare orsaker och 

 antyda de försigtighetsmått, som böra iakttagas, att den ej 

 må följande år utbryta med större häftighet. 



Sjukdomens yttre karakterer äro tillräckligen kända, att 

 vid dessa vi ej ämna längre uppehålla oss, utan endast arj- 

 tyda några förbisedda förhållanden, som kunna leda oss till 

 det ondas verkliga källa. I sjukdomens första stadium bibe- 

 håller potatesen ett temligen friskt utseende, blott på ytan vi- 

 sa sig (större eller mindre) mörkare fläckar, hvarjemte köttet 

 kännes fastare, i botten nästan glänsande (friska potäter äro 

 sönderbrutna opaka) och ovanligt saftigt, så att en vattenaktig 

 vätska utflyter eller, som man vanligen säger, massan grå- 

 ter. Ehuru af annan orsak, likna de pä detta sätt abnor- 

 ma rotknölarne ett af köld inllammeradt organ. De miss- 

 färgade fläckarnc intränga i köttet, antaga mer eller mindre 



