261 



stora städers grannskap, att årligen plantera potatesväxten år 

 ut och år in på samma fält måste äfven bidraga till sortens 

 urartande och degeneration, ty jorden mättas der af potates- 

 växtens secretioner (hvilkas verklighet, såsom ett nödvändigt 

 villkor för endosmosen, icke mer kan bestridas), och dessa 

 öfverskott äro oftast skadliga för den växtart, från hvilken de 

 blifvit afsöndrade. Man har deremot invändt, att naturen sjelf 

 årligen frambringar samma arter på samma fält, men icke 

 erinrat sig, att naturen nästan aldrig frambringar af sig sjelf 

 blott en art, utan flera arter blandade med hvarandra *), hvari- 

 genom just den omvexling eger rum, som kulturen, hvars 

 syfte är att på en gång frambringa blott en enda art, ge- 

 nom cirkulationsbruk måste ersätta^ d. v. s. fördela pä oli- 

 ka år. 



Något egentligt botemedel, hvar det onda redan kommit 

 till utbrott, är icke att påtänka; ty någon verklig tillfrisk- 

 ningsprocess är icke möjlig utan organismens egen medverkan. 

 Det enda hvad man har att vidtaga, att hindra potäternas to- 

 tala förstöring, medan sjukdomen ännu blott visar sig i anlag, 

 är att torka potäterna väl och förvara dem på väl torr lokal 

 — eller allra helst sä snart möjligt är använda dem. De sä- 

 gas nemligen i detta stadium icke vara skadliga för hälsan, och 

 deruppå anför man flera erfarenhetsrön. Men man har ock 

 mänga exempel af dem, som förtärt andra skämda, halfrutt- 



*) Undautag erbjuda blott några Kryptogamer, som hämta näring 

 endast ur luften; eller växter, som mycket långsamt tillväxa. 



