VA\6 



na dem, är fuUkomligen likgittigt*^), som alltid visat sig be- 

 ständiga och hvarken genom mellanformer eller odling di- 

 rekt öfvergå till den typiska arten. De bero således icke 

 som afarter endast af yttre villkor, utan hafva tillika en in- 

 re grund **). Det var sådana arter, som Linné brukade kalla 

 temporis filia, filia prcecedentis. Ehuru de förhålla sig som 

 verkliga arter, är i vår inre känsla något, som säger oss, att 

 de måste nedstämma frän en annan eller annorlunda uttryckt, 

 det är afarter, som hälla på att fixera sig till arter. Härvid 

 är likväl högst nödvändigt, att man gör för tanken klart, hvar- 

 uti de skiljas frän både afarter och verkliga arter. Från af- 

 arter skiljas de genom sin beständighet (vanligen varietates 

 constantes, en contradictio in adjecto!), sitt oberoende af yttre 

 villkor; från arter genom öfverensstämmelse med stamarten 



"] I ett större generell verk synas de oss lämpligast upptagas under 

 sina hufvudarter; i ett enskildt lands Flora, der just ett nogare 

 urskiljande af formerna fordras, som egna arter-, liksom man i en 

 allmän GeograQ sammanför flera distrikter, som i landets enskil- 

 da måste åtskiljas. Mången varietet är af oändligen mera veten- 

 skapligt värde än en verklig art, fast många lika litet kunna' fatta 

 detta som att en persons värde bestämmes af annat än rangord- 

 ningen. 



**) Jemf. föregående uppsats om Naturens perfectibilitet och den om 

 f^äxternas ursprung i förra bandet. Då mau vet, att sä mång- 

 faldiga arter äro utdöda i naturen, så torde äfven vara billigt till- 

 erkänna naturen en fortgående biidningsdrift att ersätta dessa ge- 

 nom nya arter, icke omedelbart frambragta, utom genom de nu 

 lefvandes förgrening till nya underarter, som slutligen fixera sig till 

 verkliga arter. Denna åsigt är äkta Linneansk! 



