* 297 



Skulle icke den själsdomning, hvaruti de Österländska folken 

 småningom förfallit, härledas från det allmänna bruket af Opi- 

 um, sedan den grundligaste af alla nykterhets-predikanter, 

 Mahomet, förbjudit vinets bruk? Då en helig Arabisk dervisch 

 ej förmådde vaka och bedja, anvisade honom, efter legenden» 

 en Engel bruket af kaffebönan till motgift *). Hastigt spridde 

 sig denna dryck till Gonstantinopel och derifrån till Europa. 

 När omkring år 1650 Kaffeerna först inrättades i Gonstantino- 

 pel, strömmade allt folket dit, så att moskéerna stodo tom- 

 ma. Ulemas, sörjande deröfver, använde alla i deras magt stå- 

 ende skräckmedel för att afhålla folket från kafTe'ts bruk, be- 

 dyrande, att alla, som drucko kaffe, skulle «på den yttersta 

 dagen blifva svarta i synen som kaffesump». Men, som da- 

 merna efter Muhammedanska religionen icke hafva någon del 

 i uppståndelsen, och någon skalk utspridt, att det förhöjde de- 

 ras skönhet för detta lifvet, läto de sig icke förskräcka. I 

 sin nöd vände sig Ulemas till Sultan, utbedjande af honom 

 strängt förbud emot allt bruk af kaffe; men Sultanen, som en 

 upplyst man, fann detta allt för mycket ingripa i sitt folks 

 oförytterliga rättigheter (Engelsmännen hafva tillrättavisat 



*) Kaffedrickande ansågs derföre först för en religiös handling (hvad 

 våra bygder frän den synpunkten nu blifvit religiösa!), liksom To- 

 bakens äldsta namn \ar Herba Sancta eller den heliga örten, fast 

 äfveu den blef snart föremål för förföljelse; Påfvarne hotade med 

 bannlysning, och Konungar med degrymmastestraff för dess bruk. 

 Det onda, så väl som det goda, är dock oförgängligt i tiden, och 

 frågas derföre, om ej en gäng förnuftet rår? "Jo, bevars, men ej 

 pä jorden". 



