312 



honom gaf jag de pcnnbtgar, som krigaren våldsamt utpräs- 

 sat, på det krigarn en dag må drabbas af straffet för alla 

 sina illbragder. 



Ehuru Linné icke närmare utvecklat sina åsigter, så fin- 

 ner man likväl af berättelsernas gäng det egendomliga i Linnés 

 uppfattning af Nemesis divina. A ena sidan följer den icke 

 alla brott, t. ex. ej stöld eller andra sådana, hvilkas skador 

 kunna ersättas; å andra sidan gifves ingen timlig försoning för 

 alla brott, hvilkas följder icke kunna återupprättas, förr än 

 vedergällningsrätten utkräft sitt strafT. Så upprepas på flera 

 ställen satsen: anon solvitur peccatum, nisi restituitur patra- 

 tum». De brott, hvilkas nemesis aldrig hvilar, äro företrädes- 

 vis mord, oskuldens förförande och förtryck, otacksamhet mot 

 föräldrar och välgörare, och framför allt, att sluta af exem- 

 plens mängd, alla låga stämplingar för att störta andras, grund- 

 lägga egen lycka. Undergår den brottslige ett mot brottet 

 svarande borgerligt strafl", löses han från sin skuld; men i vi- 

 drigt fall öfvergår den på efterkommande intill tredje och fjer- 

 de led. [Quod sus peccavit, /Mew^/)orce//t« upprepas mångfaldi- 

 ga gånger.) «0m den brottslige till en tid njuter stor, skenbar 

 framgång, sker detta för att genom desto djupare fall hårdare 

 straffa. Hvarje orättvisa, som begås i lagens namn, eller då man 

 ger en orättfärdig handling sken af rättvisa, drabbas af Nemesis 

 i dubbelt mått. Som vi förut visat, säg likväl Linné häruti icke 

 något omedelbart försynens ingripande i eller afbrott af naturens 

 lagar, utan antog att, liksom i den fysiska, äfven i den mo- 

 raliska verlden, hvarje handling, vare sig ond eller god, hade 



