515 



sina oundvikliga följder. Af en evig, oföränderlig, rättvis verlds- 

 urdning niäste således den brottslige, oftast genom qväfvande 

 af samvetets röst, mot sin vilja störta sig i förderfvet. Dock 

 antages flerestädes äfven, att oskuldens och de förtrycktes 

 suckar öfver brottslingen nedkalla hämdens domar. Liksom 

 det måste synas vår tid en hård lära, att barnen i tredje och 

 fjerde led måste lida för fädrens missgerningar, så måste detta 

 ännu mer gälla om Linnés dom öfver vissa personer och släg- 

 ter, öfver hvilka olyckor hopat sig, «a/^ något hemligt måste 

 vara syndat, fast de lefde hederligt och ärbart inför verlden.» 

 Också hafva åsigterna öfver flera ämnen betydligen förändrat 

 sig sedan Linnés tid, såsom att oäkta barn vore hemfallna un- 

 der Nemesis för föräldrarnes skuld, att syskonbarns äktenskap 

 alltid blifva olyckliga, hvaruppå åtskilliga exempel anföras o. 

 s. v. Att sluta af Linnés berättelser måste man äfven anta- 

 ga, att sedligheten och framför allt familjelifvefs renhet inom 

 de högre samhällsklasserna under sednaste sekel, långt ifrån 

 att hafva fallit, betydligen stigit. 



Hvad som synnerligen fäst vår uppmärksamhet är, att 

 bland Linnés berättelser alla afse en strallande vedergällning, 

 ingen en belönande, utom följande: En Svensk kapten inspär- 

 rade i en lada några Ryska soldater, som der låga sofvan- 

 de, och låter sätta eld på ladan. En (Rysk) kapten springer 

 ut, lägger sig för föttren pä d. v. Cornetten Joh. Gyllenborgs 

 häst och beder om annan död, än brännas kfvande; Gyllen- 

 borg frälsa r honom. Efter slaget vid Dnicpcrn bli f ver J. 

 Gyllenborg fången, ligger utanför fältet sjuk: en (Kysk) Of- 



