331 



men drunknar i en råken på isen å samma ställe följande år. 

 — En bonde i Tavastehus brukade mörda resande främlin- 

 gar; en sådan lånar hus hos honom, får sig anvist visst lä- 

 gerställe, men får om natten infallet gå ut, att efterse sin 

 häst. Bondens son lägger sig i sömnen i den främmandes 

 plats; för att ej väcka honom, intager främlingen hans. Bon- 

 den inkommer om natten, mördar sin egen son, upptäckes 

 och lider sitt straff. Bland många likartade berättelser må 

 följande, för hvars sanning Prof, Strömer borgat, i sin hel- 

 het införas: 



/ Norrige skedde ett mord, deruti trenne voro del- 

 aktige. Efter ingendera kunde öfvertygas vara egentliga 

 banemannen, måste de kasta lott, hvilkendera skulle mi- 

 sta hufvudet. Lotten faller på den m,est oskyldige, hvil- 

 ken Konungen sänder dödsdomen. Denne ville intet dö, 

 säger sig i evighet vara oskyldig. En af de största ad- 

 vocater blir obligerad gå till honom, för hvilken han vi- 

 sar, att det var lika klart, som att 2 gånger 2 utgör 4, 

 att han omöjligen kunde vara baneman. Saken remitte- 

 ras derpå åter till Konungen^ Honungen, occuperad med 

 annat, mindes namnet, säger, utan att läsa den nya ran- 

 sökningen: han är dömd att dö, han skall dö. Fången 

 får domen och blir alldeles desperat. Advocaten går 

 till honom och säger: jag ser, att j hafven Guds dom 

 Öfver ederj fast i detta mål j åren oskyldig, så masten j 

 hafva på Eder någon annan blodskuld. Då erkände fån- 

 gen: ja, jng ser Guds rättfärdiga dom. Det var jag, 



