342 



munnen. Bönderne återvända, alt taga henne upp i båten. 

 Då pigan säg det oskäliga djurets kärlek för sitt foster, bön- 

 faller hon, att de, för Guds skull, skulle ro henne tillbaka och, 

 då de neka, svär hon, att i annat fall dränka sig. Förvå- 

 nade, ro bönderne henne tillbaka, då hon hämtar åter sitt 

 barn, lefvande och friskt. 



Linnés minnestecknare hafva sökt framställa hans lif mer 

 i legendens skimmer än i historiskt ljus. Så väl i Lin- 

 nés egenhändiga lefnadsmålning, som i den upptecknade tra- 

 ditionen har en förstorande inbillningskraft fäst sig vid det 

 yttre och oväsendtliga *), mer vid blomsterverlden utom, än 

 inom honom. I naturen sökte han spåren af Guds allmagt 

 och vishet; i häfden fann han bevisen för Guds rättfärdighet 

 och helighet. Derföre fäste han sig, som vi sett, hufvud- 

 sakligast vid den moraliska och religiösa halten af tilldragel- 

 serna. Linné var hvarken hvad man kallar en grundlärd man, 

 ej heller sökte han skenet af djupsinnighet, fast han för bå- 

 da egde rika anlag; men, anande, att nordiska kämpadaler- 

 nas tidsålder var afslutad, ville han icke förirra sig hvarken 

 i Rudbeckska urtiden eller i Svedenborgs andeverld; utan en- 



*) Sä öfverdrifterue af Linnés små uiJgdoms-motgångar, i berättel- 

 sen om Furia infernalis, om förföljelser och sen alla små utmär- 

 kelser, m. ra. Hvem kan väl nu finna någon låg intrig deruli, 

 att den från utlandet hemkommande Medicinae Adjuncten förord- 

 nades i Rudbecks ställe föreläsa framför Studeuteu Linné? 



