343 



dast utbilda sitt rena natursinne för det enkla, sanna, för 

 menskliglieten fruktbringande. Sambandet emellan Linnés re- 

 ligiösa åsigter och hans vetenshapliga skall hlifva föremålet 

 för de betraktelser, hvarmed mig åligger öppna morgonda- 

 gens högtid. 



Ty ännu fortlefver i vår afskilda vrå af verlden det 

 vördnadsvärda bruket från fädrens dar, att fira lifvets, liksom 

 solljusets, vigtigaste vändpunkter såsom glädjefester; och spör- 

 jom samtiden, om lyckan och friden hvila mindre välsignelse- 

 rika öfver vårt land, än Öfver länderna i söder? I de lärdas 

 stilla !if, under hvilket bildningens planta omärkligt skjuter 

 blad efter blad, tills lagerkransen är fullknuten, är den dag, 

 då ynglingen förklaras sjelfmyndig i vettets verld och berät- 

 tigas sjelf uppträda som lärare i de vittras gille, tvifvelsutan 

 den betydelsefullaste: de rena urbildernas blomstringsstund för 

 de knoppar, som under lifvet skola utvecklas och mogna. Det 

 sinne och anlag, hvarmed mannen då först beträder sin fria ba- 

 na, bestämmer hans riktning och framgång för hela lifvet; och 

 en hvar måste väl dervid erkänna, att han är i behof af ett 

 högre blständ: erinra sig, att med nya rättigheter följa högre 

 pligter, och att ingen ännu fattat allvarliga, heliga föresatser 

 välsignelselöst. Af det ädlaste på jorden, det stigande ljusets 

 seger och forskningens frihet, är väl morgondagens fest en- 

 dast en symbol; men annorlunda kan menniskan aldrig skåda 

 det eviga i ändligheten. Det är icke till ett hedniskt lag, 

 utan i den Ghristna kyrkan vi skola församlas till erinran, 

 att jordisk vishet endast är ett vexlande, förgängligt återsken 



