FLORA DE CATALUNYA 



ralada pirenenca, des del Cap de Creus a Pont de Rey (Vall d'Aràn), estant 

 el vèrtex al riu de la Cenia, sota Ulldecona, als confins de l'antic regne de 

 Valencià. La hipotenusa, amb marcades inflexions, ve representada perla 

 costa llevantina. <" 



Una cordillera nascuda a Finestrelles, que segueix pel Cadí, cap a Or- 

 ganyà, Solsona, Cardona y Calaf, y continua per Serra la Llena, baixant 

 y bifurcantse cap al sud, amb una branca al Coll de Balaguer y una altra 

 als ports de Horta y de Beceit, divideix el territori català en dues vessants 

 desiguals, una occidental, més plana, petita y continental, y altra oriental, 

 de terrer molt trencat y mediterrània. La superfície, doncs, presenta en 

 conjunt un marcat desnivell de N. a S. y SE. 



La exposició meridional de Catalunya determina una major perpendicu- 

 laritat en les radiacions solars, augmentant la temperatura, y la gran esten- 

 sió de les costes eleva a l'atmosfera enormes masses de vapor aquós que 

 cubreix la regió litoral y s'estén per l'interior fins a les altes valls de la zona 

 mitjana. D'aquestes dugués causes en resulta un clima més temperat del que 

 per la seva latitud li correspon, y aquesta influencia, com és natural, tras- 

 cendeix a la seva flora. Per aquest motiu, no solament comprèn aquesta en 

 conjunt plantes de regions més meridionals, sinó àdhuc algunes propries 

 de paisos càlits. Però des del nivell de la mar fins al límit inferior de les 

 neus perpètues, que a la Maladetta y al Puigmal pot fixarse a uns 2,700 m., 

 resulten prop de 16 graus d'avenç cap al pol, admetent com fan molts, un 

 descens de 1° per cada 160 m. d'elevació atmosfèrica. D'aquí neixen les se- 

 güents zones y regions en què s'ha dividit Catalunya. 



ZONA LITORAL INFERIOR O BAIXA. — Comprèn no solament 

 les costes banyades pel mar, sinó que en alguns punts s'estén capa l'interior 

 formant grans planures, com a l'Empurdà, Plà de Barcelona y Camp de 

 Tarragona. 



Botànicament ve caracterisada per la presencia del garrofer, margalló 

 {Chamaerops huinilis), Psatiima arenaria y altres a la part meridional; y 

 a la septentrional per l'aloc {Vitex Agnus castus)^ Ampelodesmos tenax y 

 l'alzina surera. 



ZONA MITJANA. — Comprèn des de la zona litoral fins a la falda dels Pi- 

 rineus, excloentne els cims de les montanyes més elevades. L'olivera, la fi- 

 guera, el cèp, l'alzina y la ginestera són les plantes arbòries y arbustives 

 que millor la caracterisen. 



(I) Com que els iimiïs naturals son més exacics quc'Is arbitràriament fixats pels homes, considerarem 

 com a catalanes alf^unes localitats fronierisses, sempre que per l'identitat de condicions judiquem que les plan- 

 tes que s'hi troben tampoc poden mancar a les immediates de Catalunya. 



XVII 



