PUBLICACIONS DE L'INSTITUT DE CIÈNCIES 



Gènere 187. — BISERRULA L. 



(Llati bis, dugués vegades, doble; sérriila, dimin. de serra, la serra; per la llegum serrada 



pels dos marges.) 



Flors blanquinoses, blavenques a l'àpex, petites, esteses, 3-10 en raïms 

 subglobulosos; calze acampanat, 5-partit, pelut, de lacinies alenades, iguals, 

 tan llargues com el tub; estàndard ovat, escotat, més llarg que les ales i 

 tant com la carena obtusa; estams diadelfes, llegums penjants, completament 

 biloculars, deprimides "', de 15-30 x 6-8 mm., simiato-dcntadcs pels 2 mar- 

 ges, polispermes, de llevors orbiculars, escotades; herbes anuals, de 1-3 dm., 

 troncs ajaguts ascendents, peluts; fulles imparipinnades, amb 7-15 parells 

 de folíols petits, trasovato-cuneïformes, escotats, peluts; estipules ovato- 

 lanceolades, lliures, membranoses. 



Bisérrula pclecinus 



760. — B. pelecínus L. 

 (grec íteXs'/.ivoç, zéXsxuç, una destral de dos talls; 



insistint en la idea etimològica de bisérrula, cl 

 llatí pclicinos (0 pclccina) significa una herba 

 perjudicial als sembrats) '■'. 



Sinonimia. — Cast. Aserrucho; serradilla. 



Geografia. — Llos secs i herbosos: Vessant meridio- 

 nal del Tibidabo; .Mollet, vores del Besòs; La Roca, 

 vores del .Mogent; al peu del castell de Figueres; Cada- 

 qués i Cap de Creus. =S. P'ost, .Arenys de Munt i altres 

 llocs més enllà de Mataró (Csta.); Calella (Cuni); costes 

 de Roses, la Selva (Vay.).—Maig-Jun\•. 



(1) No K-oitiprimiJíí^ com diuen les obres descriptives, puix que és aplastJda perpendicularment ■ l'cmbà o sigui 

 per les sutures que representen les cares de la fulla carpelar. 



{2) PeUcíttoít era cl nom que donaren els grecs a lo que els romans ne digueren suurtdúca, planta en Plini i en 

 Dioscor., una mala herba per als blats. 



158 



