Johannes Steenstrup: Iapetus Steenstrup i Ungdomsaarene 1813—1845. 29 



Svaret onskes snarest muligt ; paa Vers eller i Prosa — mundtligt eller skriftligt — 



das ist mir einerley. 



Jeg forbliver iudtil videre 



P. L. Moller. 



Saa er da ogsaa Du besat af Fanden — , 



den fule Tvedragtsaand, der gjerne vil 



med falske Væv omtaage os Forstanden 



og gjøre Venskab frækt til Abespil ! 



Bort med den onde Fjende — staa som Mand! 



spred Taagen og sku selv — jeg veed, Du kan. 



Tidt, naar jeg tryktes ned af Længsels Smerte, 

 en Ven jeg sogte til mit arme Hjerte, 

 men hvad jeg fandt, jeg først for sildigt mærkte 

 var Poesi. 



Hvad Under da, at denne samme Barm, 

 der til sit Uheld kun var altfor varm, 

 engang imellem aanded ud sin Harm 

 i Poesi ? 



Den Sværm, der ofte har omstormet mig 

 og ved at martre folt sig lykkelig, 

 den usle Flok, der aldrig bøjed mig, 

 var Poesi. 



De Ord svandt bort som Avnerne for Vind — 

 vel blusser stundom Harmen paa min Kind, 

 men Vreden trænger ej til Hjertet ind — 

 — kuns Phantasi ! 



Jeg er ei slet saa slem, som jeg mig teer — 

 thi mens mit lette Sind ad alting leer, 

 jeg ønsker, Ingens Vrede blev til Meer 

 end Poesi ! — 



Og nu, min kjære Jeppe! hør! 

 (thi Enden munter være bor) 

 de Ord, jeg maled paa din Dør, 

 var Poesi. 



