30 



Mindeskrift for J. Steenstrup. II. 



Vær vred! om Du det længer tor, 

 naar ydmyg jeg min Afbigt gjor 

 med Sort paa Hvidt, med Fjer paa Hor 

 i Poesi. 



Ida Kaarsberg var i 1838 i en Ferie — hun underviste Smaapiger i Haandarbejde, 

 tegnede og malede — for første Gang paa Besøg i Kobenhavn og boede hos en 

 Slægtning. Den unge Pige var sig fuldt bevidst, i hvor hoj Grad den Uddannelse, 



som en Købmandsdatter i en Provinsby 

 havde modtaget, var forskellig fra den, 

 der fandtes i de hojt dannede og 

 litterært ivrige Familier, hvori Stp. 

 færdedes. Hun saa derfor med nogen 

 Spænding hen til, hvorledes hun vilde 

 blive modtaget, men hun havde den 

 Glæde at vinde alle ved sin store 

 Beskedenhed og ved den Taknemme- 

 lighed overfor enhver venlig Imøde- 

 kommen, som straalede ud af hende, 

 ved en aldrig svigtende Taktfølelse, 

 der udsprang af hendes hensynsfulde 

 og kærhge Sind. Derfor naaede hun 

 hurtig at blive Fru Emilie Forch- 

 hammers fortrolige Veninde, ligesom 

 Prof. Reinhardts Dottre sluttede sig 

 kærlig til hende, »Fatter« selv blev 

 som en Fader for hende; med Adolph 

 Hannover og Steenstrups andre jævn- 

 aldrende Studiefæller, som ogsaa med 



Ida Margrethe Kaarsberg. 

 Efter en farvelagt Tusktegning. 



deres Familie, knyttede hun allerede nu et trofast Venskabsbaand. 



Hverken Selskabslivet eller Samlivet med de mange Slægtninge og Venner eller 

 Deltagelse i Fornøjelser hindrede Stp. i hans Arbejde, og han var sikkert altid 

 myreflittig. Men hans store Bekymring var Følelsen af den stedse svigtende Evne 

 til at faa alt, hvad der fyldte hans Tanker og rummedes af hans Viden, fort i 

 Skikkelse og Form paa Papiret eller at faa et Arbejde bragt til en Afslutning, som 

 tiltalte ham. Da kunde han i mundtlige Udtalelser og i Breve lade en mørk For- 

 tvivlelse komme til Orde, fordi han skulde udstaa de haarde Fødselsveer, og fordi 

 han saa lidt ævnede at bringe noget til Ende. Han skriver engang til Ida K.: 



