16 Mindeskrift for J. Steenstrup. II. 



direktør og stor Skovbruger. Steenstrup, som kendte hans Interesse for Botaniken, 

 vejledede ham med Hensyn til den rette Maade at indsamle og opbevare Planter, han 

 hjalp ham ved Bestemmelsen af dem og sendte ham Eksemplarer til hans Herbarium. 

 Ogsaa efter at Steenstrup var vendt tilbage til Kobenhavn, vedblev Forbindelsen med 

 den begavede og ivrige Naturforsker, fier snart ogsaa anlagde en Minerahesamling; gen- 

 nem hele Livet knyttede et varmt Venskab dem sammen. 



De mere specielt lægevidenskabelige Fag — , og det var Stp.s Agt at blive Læge — 

 var det jo ikke let at studere i Præstegaarden, og den kliniske Vejledning, han her mod- 

 tog, var i hvert Fald af en ejendommelig Art. En Vogn, der kørte store Sten bort fra 

 Marken, var væltet over en Karl, som fik Laaret brækket; som sædvanlig i saadanne 

 Tilfælde søgte man til Niels Kusk, Egnens ansete Saarlæge, og Stp. blev ansat som hans 

 Ammanuensis, især da der kort efter kom andre skadelidte til. Karlen vaandede sig 

 under den Salve, som blev smurt paa Benet, den jog kun Varmen til det brudte Sted. 

 DistriktskirurgenDr.WiTTENDORFFraadedc under Haanden Stp. til i Skjul at hælde Salven 

 ud af Vinduet og lægge Vandomslag i Stedet, hvad han ogsaa gjorde; men naar hver 

 femte Dag Niels Kusk ventedes, smurtes atter Salven paa. Niels tillagde Salven en 

 umaadelig lægende Virkning, og fojede advarende til: »Jeg siger ham, Steenstrup, at 

 den kan knække æ bijen, om den smores udenfor«. Alligevel var Niels Kusk ypperlig 

 som Kirurg, ingen kunde lægge en Bandage som han, saa fast og sluttende, saa at Benet 

 hverken blev for langt eller for kort. Men naar han beskrev Skaderne, lød det forfærde- 

 ligt: »Ja — nu ligger det derinde i een Smadder«, eller »Ja, der er nu 5 Ribben knuste, 

 een er stivnet og to har faaet en bitte Puf«. Da han i Boger hos Stp. saa en anatomisk 

 Tegning, hvor der afbildedes to Ben i Underarmen, dadlede han det som en Fejl. — Hans 

 betydelige Kunst var arvet, og den gik i Arv til Stine Kusk. 



I den anden Vinter, som Stp. tilbragte i Hjemmet, havde han store Sjælekampe 

 at gennemgaa. Han længtes overordentlig efter at komme bort og haabede derpaa; 

 en Udsigt hertil dukkede op og forsvandt atter. For en vordende Naturforsker kunde 

 Opholdet være rigt nok, men Studier af denne Art skulde jo ikke være hans Livs egent- 

 lige Maal. Dertil vare paa den Tid disse Fag altfor brødløse, da der endog i Skolerne 

 kun undtagelsesvis gaves Undervisning i Naturhistorie. Det stemmede ogsaa med hans 

 Lyst at blive Læge, men det var ikke muligt at forberede sig dertil borte fra Hovedstaden. 

 Han modtog sorgfuld Ad. Hannovers og andre Kammeraters Meddelelser om deres Stu- 

 diers Gang og deres Kalden til ham om atter at komme til Universitetet. 



Nogle Optegnelser og Selvbetragtninger fra denne indre Kamptid vidne om, hvad 

 han i sit Sinds Indelukke og i sit stille Kammer led ved sin Stilling og de Kaar, hvor- 

 under han maatte arbejde, hgesom ogsaa Tanken om den uvisse Fremtid og Valget af 

 Fag nagede ham. Han folte, at Stilhed og landlig Rolighed svarede bedst til hans ner- 

 vøse Naturel; derfor havde Botanikens fredehge Studium været ham til stor Glæde og 



