10 Mindeskrift for J. Steenstrup. II. 



om ikke at ovcranstrænge sin Hjerne og om at undgaa Stillesidden. I November paa- 

 kom der ham dog et nyt Tilfælde af Nervesvækkelse, og Faderen maatte trøste den for- 

 tvivlede og formane ham til ikke at overanstrænge sig. »Med Din Flid har Du hidtil 

 hædret Dig selv og glædet os saa ofte og saa inderligen — Gud lonne Dig derfor! men 

 vogt Dig for overdreven Anstrængelse, Du ser, at Du endnu ej kan taale den, og vær 

 forvisset om, at naar Du igen faar Dine fulde Legemskræfter, da skal Du nok finde 

 hos Dig den Skat af Kundskaber, som Du frygter for at have tabt og næsten forgjæves 

 vil tilvende Dig invita minerva. Vi have i Aften faaet Dit sidste Brev og ser deraf, at 

 Du er p(aa Bedringsvej og erkender, hvad der var Skyld i Dit Onde, samt at den velsig- 

 nede Tauber har givet Dig Frihed efter Behag. Hvad synes Du om at rejse hjem, idet- 

 mindste nogen Tid før de almindelige Ferier begynde? Professoren giver Dig vist Til- 

 ladelse og har aldeles intet derimod. . . Vil Du blive, da maa Du have det saaledes, at 

 Du kan gaa varmt og anstændigt klædt ud at spadsere og i Besøg; thi Adspredelse maa 

 Du søge, det paalægger jeg Dig, og frygter ej for at Du søger usædelige eller uanstæn- 

 dige. Hvad synes Du om at gaa paa et Bal? Har Du Lyst, da vil Hr. Kaarsberg nok 

 mage det saaledes, at Dit Ønske bliver opfyldt, naturligvis paa min Regning«. 



To Dage senere skriver Faderen: »Du har intet at bebrejde Dig og at bedrøves over! 

 Spar Dine Kræfter og svæk dem ej ved overdreven Arbejde. Hvad der er tabt, kommer 

 nok igen af sig selv, naar Du blot er rask«. Ogsaa fra Moderen og fra Brødrene i Køben- 

 havn lød der i den følgende Tid stadige Bønner om at holde Modet og Humøret oppe, 

 og de sidste udtalte forventningsfuldt Haab om at se ham ved Universitetet. »Se endelig 

 at faa en Snog herover med Dig«, skriver en af Brødrene. 



Bedringen gik stadig fremad, og især syntes Styrtebade at bringe Nerverne atter 

 i Ro. I Marts Maaned sendte Pastor Stp. sin Søn denne Lykønskning: »Inderlig elskede 

 lapetus! Paa denne Din 19de Aars Fødselsdag takke vi med rørte og dybt bevægede 

 Hjærter den Gud, som gav os Dig, som skænkede os saamegen Glæde af Dig, saa glad 

 et Haab om Dig, og som saa dybt, men faderligen bedrovede os med den tunge Frygt 

 for at skulle have mistet Dig i det afvigte Aar, men nu saa naadigen ej alene har bevaret 

 Dit Liv, men og genskænket Dig Helbred, thi »Du er«, saa skrev Du, »næsten saa frisk 

 som Du kan ønske«. Ja vi takke og prise vor Gud ej alene for, hvad han har gjort mod 

 Dig, men nedbede og hans Velsignelse over Dig, kære Søn! i den tilkommende Tid — 

 og han vil, det siger gladeligen vore Hjerter os, lade vort Haab blive opfyldt og vore 

 Bønner vorde hørte! Gud velsigne og bevare Dig! Ainen!« 



Det var dog stadig imder bange Forventning, at man gik Studentereksamen imode. 

 Den 5. August 1832 skulde Forældrene fejre deres Sølvbryllup, og de andre Børn vare 

 samlede omkring dem, men lapetus var med sine Forældres Billigelse allerede forinden 

 rejst tilbage til Aalborg. Hans Nerver vare endnu for urolige, hans Angst for den fore- 

 staaende Prøve for stor. »At Du ej blev hos os — saaledes er Moderens Ord — var os 



