Johannes Steenstrup; Iapetus Steenstrup i Ungdomsaarene 1813 — 1845. 9 



tionen — Ideer, som De vist erindrer, jeg under min Reise med Prinsen i Jylland gjorde 

 gjældende for Mors, Thy, Fuer ete. længe før Andre, der senere have tillagt sig Æren 

 for denne Opdagelse, havde engang midersøgt Egnen«. 



Hvor kærlig og omhyggelig Faderen end var mod alle Børnene, maatte dog næsten 

 lapetus siges at staa ham nærmest, saaledes som det mærkes af Varmen i hans Breve 

 til ham. Iapetus havde en Kammerat, der delte hans naturhistoriske Interesser, Niels 

 CiiR. Nyborg Lassen (dod 1857 som Adjunkt i Roskilde), og han bad Faderen om at 

 maatte tage ham med hjem i Juleferien. »Din Ven Lassen skal være os inderlig velkom- 

 men, selv om fire Mennesker, om de end ere smaa, er ret mange i Vognen for de smaa 

 og nu gamle Sællændere«. »Kom, elskede Søn, frisk, glad og lykkelig til os! Gud vogte 

 Dig og bevare Dig for alt ondt, ogsaa for utimeligt Veirligt« (30-12-1830). »Kjæreste 

 Son, ja om end jeg holder meget af enhver af Eder, saa er Du dog primus iiiter pares, 

 og derfor tør jeg vel sige, kjæreste Søn« (28-3-31). 



De glade Forhaabninger, som Faderen havde om, at den unge Studerende, hvis 

 Flid havde været saa upaaklagelig, og hvis Evner forekom alle saa ualmindelige, ogsaa 

 vilde afslutte sin Skoletid med en ærefuld Eksamen, syntes dog at blive alvorlig truede 

 ved en Sygdom, som angreb ham i det sidste Skoleaar. Han saavel som hans Søskende 

 vare ellers sunde Mennesker — kun vare de udsatte for Øjenlidelser, deres Syn var svagt, 

 og Iapetus brugte tidlig Briller — men Iapetus havde et Nervesystem, der kunde sitre 

 ved den mindste Bevægelse; i alt Fald skulde den Sygdom, som nu paakom ham, sætte 

 sit Mærke paa hans Helbred og Nerver næsten hele hans Liv. Et Anfald af Tyfus kastede 

 ham i Mai 1831 paa Sygelejet, og han svævede en Tid mellem Liv og Dod; Faderen havde 

 allerede forberedt sin Hustru paa, at de maatte miste ham. Med den mest moderlige 

 Omhu plejedes han af Mad. Kaarsberg og hendes Datter Talke. Men hjemme i Præste- 

 gaarden gik man i Angst og Spænding. Efter Bølgegange i Sygdommens Forløb ind- 

 traadte omsider en Vending, og den 10. Juni kunde Faderen skrive til Iapetus: »Inderlig 

 elskede Son! Du kan næppe tro, hvormeget vi glædes ved at hore om Din tiltagende 

 Bedring. Biskoppen kom allerførst og var omhyggelig for at kunne bringe os denne 

 Trøst; to Timer derefter fik vi Hr. Kaarsbergs Brev og næste Dag den velsignede Ma- 

 damme Kaarsbergs! Tak Gud, som bevarede Dig og vil igjen give Dig Helbred og Kræf- 

 ter, og gem altid i et levende og taknemmeligt Minde den mageløse Omhu, som Ma- 

 damme Kaarsberg og Datter har vist Dig. Gud velsigne disse gode og sjældne Menne- 

 sker. . . Du maa ikke skrive, før Du kan taale det uden Anstrængelse«. Denne Advarsel 

 om at skaane sig var højst fornøden, da Faderen jo følte, hvordan Iveren for ikke at 

 blive ladt i Stikken, medens Kammeraterne droge til Universitetet, vilde ægge ham til 

 at anspænde sine Kræfter ud over, hvad han som Rekonvalescent kunde taale. 



Tanken om at tage Artium maatte dog opgives, og Iapetus vendte efter et Sommer- 

 ophold i Hjemmet tilbage til Skolen og til sit Kammer, fulgt af Raad og Formaninger 



2 



