Johannes Steenstrup; Iapetus Steenstrup i Ungdomsaarene 1813 — 1845. 53 



I 1843 vendte Hallgrimsson tilbage til København. Hans Ven Assessor i Lands- 

 overretten, den senere Altingsmand Thord Jonassen, til hvem Steenstrup var bleven nøje 

 knyttet under Opholdet paa Island, skriver i et Brev : »Jeg er vis paa, at De, som saa 

 broderligen har taget Dem af ham, fremdeles ikke vil unddrage ham Deres Velvillie og 

 Venskab. Han trænger til en oprigtig Ven, og ved en saadan vil han med Guds 

 Hjælp endnu kunne reddes. At et saa godt Hoved som H. skal bukke under for 

 Omstændighedernes uheldige Indflydelse, er altid et sørgeligt Phænomen, men imidlertid 

 ikke saa sjeldent«. Og et halvt Aar senere kunde han udtale, at det var ham meget 

 kært, »at Hallgrimsson er atter kommen i nærmere Forbindelse med Dem, han, som 

 var saa forladt og endog tilsidesat af flere af sine Landsmænd. De vil bringe ham 

 i Live igen, thi i den Henseende er De den bedste Doctor. At H. kan arbejde, er 

 jeg overbevist om , men han trænger til en Mand som Dem , der kan være 

 hans Mentor«. 



Stp. havde tilbudt Hallgrimsson at bo i Soro hos sig, idet de saa i Forening 

 kunde arbejde paa den Indberetning om Rejsen og Beskrivelse af Island, som skulde 

 afgives. Dette viste sig at være en yjiperlig Tanke. Hallgrimsson kom til at arbejde 

 og forfattede her sit Skrift om de islandske Vulkaner, og han og Steenstrup tog fat 

 paa Beretningen. »Jo mere jeg arbejder derpaa, desto ivrigere er ogsaa Hallgrimsson, 

 som i Grunden er mønsterværdig i denne Tid«. Saaledes vidner Stp. for Vennerne i 

 Kobenhavn, og to Maaneder efter udtaler han: »Til H.s Ros maa jeg sige, at han 

 har været imod Forventning særdeles føjelig og flink og afsagt her enhver Nydelse 

 af en vis Art«. Stundom kunde Steenstrup have lidt Vanskelighed med at faa »Svovl- 

 mesteren« til at tage en Beslutning. Hallgrimsson havde ønsket af afhænde noget 

 Kalkspat, og Forchhammer havde skaffet en Køber, men kunde ikke faa Afregning 

 fra Hallgrimsson. Forchhammer skriver derfor utaalmodig til Stp. : »Gør mig endelig 

 den Tjeneste og bring Mennesket til at erklære sig!« Med Stp. som Mellemmand 

 lykkedes det. »Jeg var meget bange for, at HaUgrimsson ikke havde gjort fornuftig 

 Alvor af Sagen. Det glædede mig derfor ligesaameget , som det forundrede mig. 

 Han er sommetider vanskelig at se ind i, naar man ikke formeget skal knuddres 

 med hum ; thi naar en Islænder har sat sig ind i Noget, eller faaet Noget i Hovedet, 

 saa er det paa Grund af den skrækkelige Vedhængen ved det Gamle overordentlig 

 vanskelig at faa ham ud deraf igen«. 



Hallgrimsson var lykkelig ved sit Ophold og trivedes udmærket. Han foretog 

 Rideture og sejlede paa Søen, han var med paa Ekskursioner, flere af hans paa 

 hans Modersmaal skrevne smukkeste Digte hidrøre fra denne Tid. 



Et lille dansk Digt af Hallgrimsson, som tegner et Billede fra denne Sorøtid, er bevaret 

 i Manuscript. Sceneu er i Steenstrups Hjem, Lysene staa i de gamle arvede Søivlysestager 



