zavodu i znanosti privriediti. Pa kako bi u drugoj polovici XIX. vieka 

 jedna jedita radna sila mogla ma i u najčednijih granicali uspješno 

 raditi za ukupnu faunu , floru i geu Hrvatske , obzirom na čitavi 

 slavenski jug, kako se je to već onda zahtievalo, a da uz to prati i 

 napredak obcenite znanosti ? — Sve mi je to jasno pred očima lebdilo, 

 te sam znao, što mi je činiti. Prvo naime bilo mi je živo nastojati, 

 da se kod našega odsjeka narodnoga muzeja stvore nova mjesta i 

 dozovu nove sile, koje bi preuzele od mene barem botaniku, geologiju 

 i mineralogiju. Drugo da se utemelji družtvo hrvatskih prirodoslovaca, 

 koji če svojim radom i zavodu biti u pomoć, i pospješivati razvitak 

 ovih toli zanemarenih struka u našem narodu. Kako se je poglavito 

 mojim nastojanjem taj „naravoslovni odsjek" doskora na dva odjela 

 razdielio, kako je malo po malo osoblje pomnoženo, to sve spada u 

 poviest muzeja, koja du, nadam se, u svoje vrieme napisati. Tu mi 

 je govoriti samo o postanku družtva prirodnjaka. 



Da sam ved onda na to mislio, dokazuje moje pismo napisano 

 u prilog hrvatske ideje u Dalmaciji proti nazovi Talijanu i u prilog 

 narodnoga muzeja u Zagrebu, što sam ga poslao Zadarskomu listu 

 „II Nazionale" od 5. prosinca 1808., br. 98., gdje sam spomenuo, 

 kako je žalostno, što u nas nema još naravoslovnoga družtva. 



Ja sam dakle zato svoje nazore i namjere priobdivao prijatelju 

 i drugu sa bečkoga sveučilišta, dr. Gjuri Kontaku, koji se je, premda 

 pravnik, jako zanimao za prirodne nauke, osobito za novije zooložke 

 teorije, kojimi su se ved u velike stali baviti učenjaci svih obrazo- 

 vanih naroda. Dnevice bio nam je najmiliji razgovor o velikoj vried- 

 nosti i koristi prirodnih nauka, toli sa strogo znanstvene, koli sa 

 materijalne strane , i kako je ved skrajnje vrieme nadošlo , da se i 

 Hrvati prenu iza sna. Kako se pako mladim Ijudem, punim ljubavi 

 i zanosa, ali bez izkustva, čini sve lako, zamislili smo skoro osnovati 

 družtvo hrvatskih prirodoslovaca. Pa kako da to ne podje za rukom ? 

 Vrli prijatelji Franjo Erjavec, profesor prirodopisa, Ivan Stožir, prof, 

 fizike, Ivan Tušek, matematik, koji je marljivo biljario, svi na kr. 

 velikoj realci, kao i profesor prirodopisa kr. velike gimnazije Josip 

 Loun izjavili su se sklonimi ovomu podhvatu. Nadao sam se, da će 

 i članovi akademije svakako stvar podupirati ; najviše sam dakako 

 računao na dr. J. K. Schlossera, koji se je odmah izjavio pripravnim, 

 da de družtvu pristupiti; tako i Lj. Vukotinovid. Pače Schlosser stao 

 mi je onda pripoviedati, što je on sve radio za muzej, kako od njega 

 potiče jedan dio ornitoložke zbirke, da su njegove ptice lošo nadjevene. 



