6 



dočim ga je njegov učenik nađjevač muzeja, E. Vormastini, u tom 

 nadkrilio itd. Više me je medjutim zanimalo njegovo kazivanje, kako 

 se je on najviše brinuo za muzejalnu zakladu, za koju je sakupio do 

 20.000 for. ; pa da bi bio mogao u ono blaženo vrieme čista domo- 

 Ijubja sabrati mnogo više novaca ; al je mislio, da je sabrana svota ved 

 skroz dovoljna. Vriedni starina nije mogao onda slutiti, kako če naše 

 struke orijaški napredovati , a prema tomu , kako če i potrebe biti 

 veée. Schlosser nije pako mogao nikako predvidjeti, kako će se uprava 

 nar, muzeja, rek bi, skoro svake druge godine boriti za koju stotinu 

 forinta, koja se čas dozvoljava, čas uzteže, te su s toga uprave poje- 

 dinih odjela zapriečene u svom radu, jer uz take prilike težko može 

 napredovati kako valja, a još se teže može udešavati rad prema usta- 

 novljenomu cilju i sustavu. Kako bi liepo bilo, kad bi se zavod 

 mogao uzdržavati iz vlastite zaklade, te računati na stalnu godišnju 

 obskrbu! Kad tamo, jedva znamo, što je s ovom zakladom. Nu evo 

 me opet u poviesti muzeja, koju mi nije ovdje razglabati. Ta težko je 

 jednoj stvari pisati, a na srodnu ne misliti, kad jedno o drugom ovisi. 



Dok je dakle Schlosser živio, razpravljali smo više puta pitanje 

 družtvu, a samo se sobom razumije, da smo mi drugi mislili, da bi 

 nam samo on mogao biti predsjednikom ; pa kad sam mu našu nakanu 

 priobdio, izjavi se pripravnim na to pristati. Jednako sam računao 

 na učitelje srednjih zavoda izvan Zagreba, i to ponajprije na Zivka 

 Vukasovića, ravnatelja velike gimnazije u Osieku, na Ivana Bartuliča, 

 ravnatelja male gimnazije u Karlovcu; na C. A. Bakotida , Cezara 

 Haseka, Frana Furlida i Ivana Potočnjaka, koji su god. 1867. i 1868. 

 učiteljevali na Kieci, na Viktora Mihailovida, profesora senjske gimnazije, 

 i dra. Vida Graber-a, profesora velike gimnazije u Vinkovcih. — Premda 

 se nismo još pobliže poznavali, to sam ipak računao još na sigurnu 

 podporu dobro ved poznatoga hrvatskoga mikologa, Stjepana Schulzera 

 Miiggenburžkoga u Vinkovcih, koji je svake godine objelodanjivao 

 barem po jednu razpravu u spisih zooložko-botaničkoga družtva u 

 Beču, i prvoga hrvatskoga zoologa Josipa Ettingera, onda u Belovaru. 



Nadao sam se još podpori od mojih dalmatinskih prijatelja i 

 znanaca, kao što su bili u Zadru: moj mili učitelj, prijatelj i zaštitnik, 

 dr. Franjo Danilov, profesor velike gimnazije, pod čijom je upravom 

 liepo napredovao kabinet spomenutoga zavoda, i s kojim biše silru- 

 ženi ostanci bivšega dalmatinskoga pokrajinskoga muzeja, Jakov 

 Boglid, kateketa kod iste gimnazije, koji je imao vrlo znamenite 

 zbirke mekušaca i korepnjaka iz zadarske i hvarske okolice; Stjepan 



