Barbieri, tajnik e. k. namjestničtva , posjednik velike konkioložke 

 zbirke; Josip pl. Höbert, koji je imao krasnu zbirku morskih kon- 

 kilja iz jadranskoga mora i sa svih strana svieta, pak je još bio 

 kupio vele znamenitu zbirku kopnenih i sladkovodnih vrsti od pokoj- 

 noga Dragutina pl. Kučika, savjetnika c. k. namjestničtva; Josip 

 Ivanić, koji bijaše sastavio prekrasnu domadu malakoložku i paleon- 

 toložku zbirku, potonju ponajviše sa Promine; Vlaho Klećak, koji je 

 sabrao bio krasnu zbirku konkilja; napokon Simun Ferrari-Ciipilli, 

 sin poznatoga zadarskoga književnika, koji se je osobito bavio lepidop- 

 terologijom, itd. — U Spljetu mogao sam računati na velezasluž- 

 noga dra. Franju Lanza, bivšega profesora velike gimnazije, koji je 

 utemeljio pravi dalmatinski i obći prirodopisni muzej sa liepom malom 

 strukovnom knjižnicom, kakove nije onda niti u Zagrebu bilo. Ne 

 smijem pako zaboraviti na Mariju Cattani-Seleban, vriednu prijateljicu 

 pomorske tlore, i Grjuru Kolombatovida, koji se je onda bavio bilja- 

 renjem oko Spljeta. — Na Hvaru znao sam za Gregura Bučica. — 

 U Dubrovniku imao bi takodjer pristaša; poimence vrloga prijatelja 

 Ivana E. Kuzmića, koji nije mario samo za dubrovačku cvjetanu, 

 nego je složio i velevriednu malakoložku zbirku iz južne Dalmacije. 

 Bijaše tuj još Antun Drobac, utemeljitelj gradskoga dubrovačkoga 

 muzeja; zatim Mäto Vodopié, sadanji biskup dubrovački, onda još 

 župnik u Gružu, koji se je revno bavio domačom Horom. 



Osim toga nadao sara se, da de i oni naši prirodoznanci, koji 

 su ostavili svoju domovinu, al je nisu ipak nikada zaboravili, napisati 

 po koju radnju za časopis, što bi ga hrvatsko družtvo imalo izdavati, 

 ili de barem pristupiti kao članovi, kao što su bili: dr. Koberto 

 Visiani, Sibenčanin, profesor botanike na sveučilištu u Padovi, đr. 

 Josip Pančid, Bribiranin, profesor velike škole u Beogradu, Adolfo 

 Stošid, Kiečanin, profesor talijanske autonomne realke u Trstu, Josip 

 Accurti, Senjanin, ako se ne varam, tada profesor gimnazije u Kopru, 

 Vjekoslav Stallo, Hvaranin, koji je živio u Mletcih, itd. Nisam onda 

 još ni znao za Dubrovčanina Pera Doderleina , tada profesora na 

 sveučilištu u Modeni. 



Naveo sam sve to, da dokažem, da je tako bilo god. 1867., 

 1868. 1869. — nisam se dakle u svom zanosu bez razloga nadao, 

 da bi mogla stvar uspjeti. Zaista se više ne sjedam, da li je tko od 

 zagrebačkih znanaca klimao glavom; ali to znam dobro, da smo ja 

 i prijatelj Kontak sigurni bili, da tako liepo i vriedno poduzede mora 

 uspjeti. Zato smo 4. travnja 18t)!>. odlučili osnovati „Jugoslavensko 



