Tako je sve bilo priredjeno , te ako je i bilo malo radnika, to 

 bi ipak čedno glasilo hrvatskih prirodoslovaca moglo bilo možda 

 uspievati, da se je našlo toliko ljudi medju nestrukovnjaci , koji bi 

 godišnjim prinosom pripomagali obstanku družtva. Nu kad sam u 

 to ime stao obilaziti moje znance, uvjerio sam se, da je naša inte- 

 ligencija u tom pogledu veoma zaostala, — a dakako „ignoti nulla 

 cupido". Ta do nedavno bio je pravnik kod nas sve, „summum" 

 svakoga koristnoga i potrebnoga znanja: cienili su se još donjekle 

 povjestničari i jezikoslovci, ali tko bi isto dao za sabirače bilja, ili 

 čak kukaca, pa prezrenih puževa! Koliko ih još danas ima, koji 

 znadu, da takovo sabiranje nije niti svrha niti kraj znanosti? Veoma 

 se dobro sjedam, da sam od neprirodopisaca osim Kontaka samo u 

 akademiku V. Jagiću našao muža, koji me je razumio i dobro shvaćao 

 cilj, svrhu i vriednost prirodnih nauka ne samo o sebi, nego u savezu 

 sa svakim višim znanjem. Kod strukovnjaka pako našao sam u 

 nezaboravnomu dru. Ivanu Dežmanu i mladom kemičaru Milutinu 

 Baraču dva vrla prijatelja, koji su mojoj namjeri živo povladjivali. 

 Medjutim prijatelj Kontak i ja niti smo htjeli niti smo znali za 

 našu stvar upotrebiti novinstvo; mislili smo, da toli plemenita i 

 koristna stvar ne treba, da se za nju po novinah udara u bubanj — 

 odgodili smo dakle i tješili se nadom, da ce s vremenom biti bolje. 



Moje nastojanje i moje dokazivanje od prvoga dana, što sam 

 stupio u službu nar. muzeja, da cigli jedan prirodopisac ne može 

 obradjivati sve ved prije spomenute struke, urodilo je dobrim plodom. 

 Jugoslavenska akademija, onda upravljateljica nar. muzeja, popunila 

 je god. 1870. treće mjesto kod zavoda, koje je bilo prazno od preu- 

 strojstva zavoda god. 1867. Uslied toga dr. Gjuro Pilar preuzeo je 

 geoložko-mineraložki odjel. Svanuli su time zavodu ko i meni bolji 

 dani, jer kako rekoh, nema toga čovjeka, koji bi znao i mogao tolik 

 teret uzeti na se. Pitanje o družtvu našlo je dakako u sudruga Pilara 

 odziva; al čim smo življe stali raditi za probitak zavoda, čim smo 

 više imali prilike viditi, što se sve u svietu radi za napredak ovih 

 znanosti, tim smo se više uvjeravali, da još nije nadošlo pravo vrieme 

 za nas, da su naši zavodi te ruke tek u zametku , prema golemim 

 zahtjevom, što ih stavljaju silno napredujuće prirodoslovne znanosti", 

 kako je to rekao ne prirodnjak, nego naš historik Matija Mesić u 

 svom govoru kao odstupajući rektor.* 



* Govori držani prigodom instalacije rektora na kr. hrv. sveučilištu Franje 

 Josipa I. za školsku godinu 1875/6. U Zagrebu 187G. str. 20. 



