30 



ona jedan od lažljivih proroka — koji se danas znadu prikazivati 

 svietu u raznoliku ruhu? 



Kao što se historijska individualnost proslavljena junaka u masi 

 naroda sve više gubi, a na njegovo mjesto stupa mitična osoba, naki- 

 dena i načičkana svojstvi, koja daleko nadilaze narav umrla čovjeka, 

 tako je baš i sa našom pobjednicom. U velikoj se masi naroda i njezin 

 čisti neoskvrnjeni lik rado gubi. Množina velikih uspjeha i privreda 

 radu ljudskomu lahko zavadja optimistu, da ju proglasi svemoguč- 

 nicom, koja če nam sve privriediti, što samo pomisliti možemo : raz- 

 vitak de njezin tedi u bezkrajnost i ne ima pred njom tajne, koja bi 

 ostala skrivena duhu ljudskomu. Nu kao što i najvećemu narodnomu 

 junaku priča znade prišiti i zlih strana, tako de i na drugoj strani 

 pesimista (ne u filozofskom smislu te rieči), sravnjujud je s tolikimi 

 pojavi u družtvu čovječjem, prirodnoj znanosti odkriti slabih strana, 

 podi de možda i dalje, pa ju proglasiti krivim prorokom, koji rod 

 ljudski od staze pravoga života samo odvrada. 



Dovikujud dakle narodu hrvatskomu, da se i on podvrgne velikoj 

 modi naše pobjednice, dužnost nam je, da joj bolje u oči pogledamo 

 tko je i odkuda je, koje su joj najglavnije pobjede, što de i što može 

 učiniti, a što ne de i ne može. 



Od kada čovječje oko umije gledati, a razum njegov pitati: za 

 što? od tada se datira i proučavanje prirode; tamo u davnoj i tamnoj 

 prošlosti gube se prvi začetci danas ved granatoga stabla prirodne zna- 

 nosti. Napose nagon kauzaliteta , kojemu se toliko radujemo , kad 

 nam mlado diete prvi put zaguče svoj : za što je to ? jer nam je ovo 

 pitanje prvi znak, da se u njem počima duh čovjeka razvijati — 

 ovaj nagon, za koji njeki misle, da je čovjeku prirodjen, izhodištem 

 je svemu iztraživanju u prirodi. Čovjek sebe vidi, vidi životinje i 

 biljke oko sebe , prikovane uz tlo zemlje , vidi zemlju i vodu pod 

 sobom, zrak oko sebe, a zviezđami posuto nebo nad sobom. Nu još 

 više ! Vidi, da se sve to oko njega mienja i mienja, nigda ne našav 

 kraja. Ljudi, životinje, biline postaju i nestaju, a drugi opet na 

 mjesto prijašnjih stupaju; ko što naš Preradovid divno kaže: 

 „Stalna na tom svietu samo miena jest." 



Ali ni kamenje pod njim, ni voda ne ostaju jednaki ; tlo mu se 

 pod nogami odmiče, voda mu zemlje natapa ili komad po komad od 



