podvojio, ìmade li u njem onoga nagona. Kako je još i danas ljudi 

 u djetinskom stanju, nadi eeš svieta, u kom je ovaj nagon skoro 

 jednak ništici. Charles Martins pripovieda u „Du Spitzberg au Sahara* 

 zanimivu potvrdu za to u stanovnika Sahare. Za te ljude ne ima 

 ništa prirodnoga, ne ima ni kakova zakona ; sve je neposredno djelo 

 tajnih vrhunaravskih sila. Francezki častnik, koji im je posred 

 pustinje artezijski bunar izkopao i komad pustinje u hladovitu šumu 

 pretvorio, nije za nje čovjek razborit, koji je u napred znao zaklju- 

 čiti, gdje de nadi vode, nego je njeko čudovište, koje s AUahom bolje 

 živi od njih, ma bio i nevjernik, pa zato, kao negda Mojsija, znade 

 iz pedine vodu izklesati.'* 



Kolike je faze duh čovjeka od onda do danas prevalio! Kako 

 mu se je silno nagon kauzaliteta razvio ! '" 



Najprije je one tajne modi personifikovao. I to je ved duboko 

 usadjeno u naravi čovjeka, da sve ono, što se proti njegovoj volji 

 dogadja, prišije bidu, koje mu je slično i po liku i po duševnih svoj- 

 stvih. Starac Homer liep nam je primjer ovomu shvadanju prirodnih 

 sila i učinaka im. 



David Friedrich Strauss tumačio je ovaj antropomorfizam tim, 

 da se je čovjek nadao one tajne modi sklonuti, ne bi li mu prijazne 

 bile." Du Bois Reymond pak misli, da mu je uzrok još dublji. „Čovjek 

 ne pozna prvobitno onomu, što se dogadja, drugoga uzroka, osim svoje 

 volje, jer joj djelovanje neposredno osjeda, pa za to i svadja sve, što 

 se je dogodilo, na slične izjave volje".' 



Mali nam se napredak u spoznanju prirode pokazuje u starih 

 Grka i Rimljana. Antropomorfizam se polahko gubi, a na njegovo 

 mjesto stupa spekulacija — velimo žalibože spekulacija, jer da je 

 duh starih Grka udario putem induktivne metode, koju su Sokrat i 

 Aristotel u principu ved poznavali, mi bi danas u svih granah pri- 

 rodne znanosti mnogo dalje bili nego što jesmo. Duh grčki, koji nam 

 je u umjetnosti nedostižnih djela ostavio, zalutao je u prirodnoj zna- 

 nosti na stranputice, upustio se je u nagadjanja u sanjarije o pravih 

 uzrocih prirodnih pojava. 



Čudan je to pojav u razvitku grčkoga naroda, koji je ved mnoge 

 potakao na razmišljanje. K. Littrow bavio se je god. 1869. u svom 

 rektorskom govoru: „Über das Zurückbleiben der Alten in den Natur- 

 wissenschaften" ovim pitanjem.*^ Oštro ih osudjuje u prirodnih stvarih. 

 On im direktno nieče, da su znali korektno prirodne pojave motriti 

 i potvrdjuje to sa nekoliko primjera iz astronomije. 



3 



