44 



Životinje i biline prasvieta nisu samo prelazi jedne vrsti u drugu, 

 koje, red bi, popunjuju red današnjih vrsti. Mnogo ih je, koje čine 

 nove obitelji, pa se ne dadu ni jednoj od sadanjih obitelji pribrojiti. 

 Ođnošaj je izraedju stvorova prasvieta i današnjih od prilike pete- 

 rostruk : 



1. Neki su oblici, ali njih malo, jednaki sa današnjimi vrstmi; 

 njih dakle nije ne stalo, oni su iz prasvieta k nam prešli. 



2. Druga je hrpa živih nestalih stvorova nalik našim, rekao bi 

 uzorci našim, ali se od njih specifično luče. 



3. Treča se vrst njih već u velike od današnjih genera razlikuje, 

 pa su sačuvali tek karakter današnjih obitelji. 



4. Najviše ih ne spada niti u jednu od postojećih obitelji, već 

 su biljege raznih obitelji spojili. Nisu to medjutim umetci u današnje 

 obitelji, nego su zastupnici tada još nerazdružene hrpe. 



5. Napokon ih je takovih, koji su doduše s današnjimi stvorovi 

 srodni, ali se nikako ne dadu na ove svesti. To su samostalni oblici 

 prasvieta."^ 



Ovo su bili znameniti uspjesi mlade paleontologije u rečenoj 

 periodi, koji su put prokrčili velikim prekretom u carstvu organ- 

 skoga svieta — prekret, koji je sada i natrag djelovao na ovu disci- 

 plinu, te se pod blagim svjetlom descendecije pred našim očima još 

 danas krepko razvija. 



Nu gdje je čovjek ostao? Historijski naši spomenici ne dadu, 

 da mu pleme pratiš dalje od 6000 godina natrag. I najstarija poz- 

 nata motrenja iz astronomije, i najnovija tumačenja klinovice, i nova 

 izkapanja oko Hissarlika, težko da će mu starost više od 6000 go- 

 dina opredieliti. Nu što je starost od 6000 godina, prama razvitku 

 zemlje, koje pojedini geologijski periodi obuhvaćaju hiljade i hiljade 

 godina? U period izmedju Lamarcka i Darwina, pada i postanak 

 antropologije, sa prvim i najvažnijim svojim problemom o starosti 

 ljudskoga roda. Cuvier na čelu velike čete prirodnjaka tvrdio je, da 

 je čovjek — kruna stvaranja — u sadanjem geologijskom periodu 

 postao. U isto su medju tim vrieme pala prevažna odkrića prahi- 

 storijskoga čovjeka. Nedvojbeno su dokazala, da je čovjek bio već u 

 predidućem geologijskom periodu — u diluvijalnom sloju — na 

 pozornici svieta. 



Dokazuju pak eksistenciju toga diluvijalnoga ili prahistorijskoga 

 čovjeka ponajprije prastare špilje, u kojih su našli uz ostanke stranom 

 izumrlih stranom odseljenih životinja onoga perioda i ostanke čovječjega 



