45 



skeleta ili orudja iz kamena. Ne de biti suvišno ako najvažnija od- 

 kriéa ove vrsti spomenemo."'^ Abbé Bugeois izkopao je u blizini Tenava 

 (Loir et eher) kamenitih noževa i sjekira u sloju, koji je nedvojbeno 

 još mnogo stariji od diluvijalnoga — iz mnogo starijega tercijarnoga 

 perioda. Ovaj bi dakle obret dak dokazivao, da je čovječje pleme još 

 mnogo starije. Nu na kongresu u Bruxellesu 1872. podvojili su o 

 umjetnom porieklu ovoga kamenja, za to se i ne mogaše potvrditi, 

 da je pleme čovječje ved onda živjelo. Ne dvojbeni je pak dokaz 

 tomu, da je čovjek bar u diluvijalnoj epohi ved bio na zemlji, kame- 

 nito orudje, što ga je našao g. 1847. Boucher de Perthes u dolini 

 Somme, izmedju Abbeville-a i Amiens-a, skupa sa ostanci mamuta, 

 nosoroga, izginule vrsti konja, evropskog hipopotama i drugih stvo- 

 rova nepobitno diluvijalne epohe. Ved god. 1833. — 1840. našao je 

 Schmerling upravo čovječjih ostanaka u belgijskih špiljah. Od onda 

 se jedna špilja nizala drugoj, a završuje im red špilja kod Brixham-a 

 u Velikoj Britaniji, što ju je g. 1858. iztraživao Dr. Falconer , u 

 kojoj su opet nadjeni ostanci ljudskoga skeleta skupa sa ostanci 

 spomenutih životinja prošlog geologijskog perioda. 



I ovo je važno odkride antropologije, da je čovjek živio ved u 

 prošlom geologijskom periodu, svoju doprinlelo, da je hipoteza descen- 

 dencije brzo prodrla u pomladjenom obliku. Pak i sbilja tako mora 

 da bude. Danas je na zemlji mnogo ljudskih plemena. Da je svako 

 napose postalo ili stvoreno, ne de nitko danas predpostaviti. Ako 

 pako priznajemo, da se je čovječji rod iz jednoga jedinoga plemena razvio, 

 koje je negdje na ograničenu prostoru postalo, pa se onda po cieloj 

 zemlji razširio i pri tom razvio do današnjih oblika , morati demo i 

 dopustiti, da je tomu trebao velik broj godina, daleko vedi od 6000 go- 

 dina, jer tvorba prošlog geologijskog perioda i sadanjega ištu svakako 

 kud i kamo duže vrieme. Drugo je tek pitanje, kada je to bilo. Broj, 

 što ga je Leonharđ Horner pronašao kod svojih izkapanja u Egiptu 

 (1851.— 1854.) po komadu pečene zemlje nadjenom u dubljini od 

 39 stopa, — broj 11, 646 godina, težko da je pretjeran. 



Ova je grana prirodne znanosti u prkos ovomu velikomu odkridu 

 još uviek znanost neriešenih problema. Uz sav noviji napredak još i 

 danas ta tvrdnja stoji u vedoj mjeri nego kod ikoje druge grane 

 prirodne nauke. A može li drugčije i biti, kada treba da zaključuješ 

 iz ne jasnih tragova i riedkih ostanaka, koje ostaviše propale gene- 

 racije ljudi na zemlji, kako se je razvijala kultura od najnižih poče- 

 taka do današnje visine ; tim je teže riešenje ove velike zadade antro- 



