>68 



. težja. Dočim se n. pr. u kristalu molekuli poredaše u stabilnom ravno- 

 i težju, teče živim stvorom rieka materije nalazeća se u dinamičnom 

 ravnotežju puput električne struje. I život de se dakle predstavljati 

 u vidu mehaničnoga shvaćanja prirode, kao osobita vrst gibanja. 

 Znajuči n. pr. njeki čas za položaj molekula u kojem organu, recimo 

 u mozgu, mogao bi izvesti matematičnom izvjestnošču položaj mole- 

 kula u sliededem časku a isto tako i u svakom prošlom času. Funk- 

 cija toga organa u budućnosti i prošlosti bila bi duševnomu oku 

 prirodnjaka jasna i on bi rekao, da ga je s prirodne strane upoznao. 



Ovakovo poznavanje prirodnih pojava, — zovimo ga po Du 

 Bois-Reymondu^'^ — astronomijskim znanjem prirodnih pojava, jer su 

 danas jedini astronomijski pojavi gibanja od prilike na ovom stupnju, 

 — zadnji je cilj prirodne znanosti. 



Kirchhoff veli: „Die Mechanik ist die Wissenschaft von der 

 Bewegung; als ihre Aufgabe bezeichnen wir: die in der Natur vor 

 .sich gehenden Bewegungen vollständig und auf die einfachste Weise 

 zu beschreiben.*" 



i' uzmemo li naum, da su po mehaničnom pojimanju prirode svi 

 pojavi u anorganskom i organskom svietu gibanja, a sjetimo li se, 

 •da danas možemo na prste prebrojiti pojave , kod kojih poznajemo 

 to gibanje — evo nam se otvara široko polje iztraživanja i mi uvi- 

 djamo, da smo danas tek na početku puta. Hode li modi ograničeni 

 duh čovjeka ikada sve zaprieke savladati , hode li se ikada uzdidi 

 ido astronomskoga poznavanja svih prirodnih pojava, tko bi se od 

 nas umrlih usudio, danas već na to pitanje odgovoriti? 



Nu daleko bi se prevario , tko bi sudio , da bi mogla prirodna 

 znanost, poznavajud sve prirodne pojave astronomski, odgovoriti na 

 sva pitanja, za kojimi duh ljudski od vjekova tako rado siže, na 

 pitanja, o zadnjem uzroku i porieklu svih stvari na svietu. Uzdajud 

 se. u sjajna odkrida najnovijega vremena, postalo je mnienje, da de 

 prirodna znanost modi riešiti i ova pitanja tečajem vremena i raz- 

 širilo se je u širokih krugovih inteligencije. 



Glasoviti ,iguorabimus" i „dubitemus", što ga je Du Bois 

 Keymond stavio na konac dvaju svojih govora, doviknuo odriešito 

 prirodnjakom, da su to tašte nade.'"' 



Postavljajud se na temelj mehaničnoga pojimanja prirode i 

 dopuštajud, da de duh čovječji dodi do mehaničnoga spoznanja pri- 

 rode, pokušao je on da točno označi granice, do kojih može duh 

 čovjeka doprieti, i označio je točno probleme, kojih nikada ne de riešiti. 



