84 



tada imalo jedan i svoj jedini ures: svibanjsko cviede, zelene lugove 

 i voćnjake. U toj kasnoj jeseni činilo mi se to selo još siromašnijim, 

 a bit će, da je to jedno od najsiromašnijih sela naše monarkije. 

 Seljani izidjoše pred nas iz svojih kuća, liepi žilavi likovi mužkarci 

 kao i žene, velik i ujedno liep tip ljudi; u širokih gunjevih, bielih 

 šubarah i opancih izgledahu vrlo slikovito. Sa svojim starim popom 

 skupiše se seljani pred malenom si crkvom, te me ondje najsrdačnije 

 dočekaše. Odatle stigosmo brzo preko nekoliko polja u šumsku dolinu. 

 Ovaj dio Fruške Gore imade mnogo strmijih sljemena, koje pro- 

 siecaju prilično duboke provale. 



Ovdje nije šuma tako liepa kano na iztočnoj strani brda; nizko 

 drveće mienja se poširokom guštarom. Ostavismo kola i konje, te 

 podjosmo veoma uzkim tjesnacem duž potoka uzbrdice. Mnogi se 

 naši hajkači morahu kroz guste bokove uzpinjati uz brdo. Nas po- 

 staviše duž tjesnaca pokraj potoka. 



Razmak od jednoga lovca do drugoga bijaše jedva preko 40 — 50 

 koračaja. Cim zatutnji rog u znak počimanja, udariše hajkači vikati. 

 Upravo djavolska vika. Volim ovaku svirku, to su divlji prastari 

 glasovi, koje čovjek sluša u svakoj zemlji u lovu na zvjerad. Samo 

 takovim groznim urlikanjem i urnebesnom je vikom moći izagnati 

 divljač iz neprokučive gustare prama lovcu, koji s polja stoji na 

 čistini ili u slabo skrivenoj zasjedi; pak se k tomu hajkači i deru 

 da sebe ohrabre, pa i s toga, što je to toli stari običaj. U tih kra- 

 jevih ne bi bilo moguće mirno i tiho loviti vukove, medjede, divlju 

 krmad i risove. Hajkač se dere kano mahnit ili duše u rog; ali mu 

 je najmilije, da lovi sam po najdrevnijem običaju. 



Mene postaviše na takvu točku, gdje je dolina sasvim sužena. 

 Obje strane brda bijahu obrasle mladom bukvom šumicom ; prema 

 sebi gori viđjeh medju onoga gustiša, u kojem hotijasmo uz hajku 

 loviti. Medju gustim tanahnim stabaljem gdje gdje provirivao tanak 

 hrastić. Tek što započe hajka, kad opazim surog jastreba, koji je 

 jamačno rad silne vike poletio stranomice. 



Jedno pol sata čekasmo sjedeć najvećom pažnjom ; vika se haj- 

 kača približavala sve to više, kad začuh jasno lamanje divljači, kršeće 

 si gustinora put prema našoj lovačkoj liniji. No, žali bože, ne bijaše 

 to vuk, već snažan jelen sa dvanaest parožaka na rogovlju, koji 

 skoči sasvim blizu mojega šurjaka preko potoka. Opet prodje 

 četvrt sata, a da se nije ništa pokazalo. Hajkači već izadjoše iz 

 gu.stišta, te se pojaviše na gornjoj granici brdce šume; već nam- 



