22Š 



trune, a samosvìest, to najdivnije svojstvo duše njegove, znade pre- 

 kinuti san. 



Imade u prirodoslovlju mnogo problema, koji se iztražitelju već 

 a priori nerazriešivimi čine; to je razlog tomu, što su učenjaci svih 

 vremena take probleme netaknute ostavili. U ovaj red spadaju mnogi 

 pojavi života , ovamo i taj toli poznati a ujedno i toli tajinstveni 

 pojav duševnoga nam života, koji mi snom zovemo. 



Ipak će biti težko naći u ovomu stoljeću naobražena čovjeka, 

 koji još nikada nebi razmišljao o tom, kako da je to moguće, i što 

 da je tomu krivo , da je naš duševni život svaka 24 sata redovito 

 na njekoliko sata tako prekinut, da mi za to vrieme ne vidimo, ne 

 čujemo, ne osjećamo, da su nam sjetila otupljena, mišice malaksale 

 — a samosviest prekinuta? Gdje li uzrok tomu, da nam je san 

 često izpleten bujnimi sanjami, a gdje tomu, da nam se u sanji sve, 

 što vidimo, čujemo i osjećamo, tako bajnim pričinjava, da u sanji 

 niesmo u stanju logično misliti, da spajamo i uzporedjujemo pojmove 

 i pravimo zaključke, kako to budni nikada činili ne bismo. 



Nam su poznati razlozi pomrčanju sunca, poznati su nam zakoni 

 i sile, koje zviezđe po njihovom putu kroz eter vode, svietlo i mu- 

 njina niesu nam više tajna: a snu, tomu svakdanjemu pojavu u 

 životu duše naše, — tko bi nam razloge reći znao? 



Učenjaka bilo je i prije i poslije Isusa u svako doba dosta, a 

 u toj četi učenih glava našlo se je nješto malo i takvih, koji su se 

 fiziologijom sna bavili. Taj momenat, da u snu redovito sviesti u 

 obće, dakle i samosviesti nestaje, — s jedne, a izkustvo, koje su već 

 i stari liečnici imali, da su naime u prvom redu afekcije velikih 

 moždani sa gubitkom sviesti spojene — s druge strane : to je dovelo 

 već i najstarije fiziologe do te misli, da se razlog naravnomu snu 

 u njekoj fizioložkoj afekciji velikih moždani mora nalaziti. 



Nu anatomija toga toli kompliciranoga organa ne bijaše poznata, 

 a fiziologija mu po gotovu tek je stečevina najnovijega vremena, i 

 tako dodje , da su sve teorije starijih učenjaka puko nagadjanje, 

 tumaranje po tmini. 



Aristotel i Galen ' protuslove si u svojima nazorima, a po- 

 tonji morade konačno priznati, da ne može da uvidi, za što da je san za 

 organizam ljudski neobhodno potrebit. 



