240 



ne umiri, i mi opet bez sviesti, bez volje, bez misli tiij ležimo i ži- 

 vimo život, kao što ga živi bilina kroz sav svoj viek. 



Ni oiiđa, kada zaspimo, ne prestaje siva kora moždani na jednoć 

 funkcionirati. Komunikacija joj je samo prerezana sa vanjskim svietom. 

 Podražci, koji su ostali, razvijaju se u sivoj kori, širedi se putem 

 mehanizma za asocijaciju predstava i budeć u nama sve nove misli. 

 Ali biidud da izvana novi impulsi ka kori velikih moždani dodi ne 

 mogu, nastaje sve veći mir u njoj : sanja se dovršava i nastupa 

 duboki san. 



Tako možemo ležati kroz sate i sate Muskulatura u žilama 

 krvicama naših moždani oporavlja se malo po malo, od umora i 

 počima, akoprem još ne dovoljno, funkcionirati. Slabiji podražci sa 

 periferije, koji prije ne mogahu do centra doći, dospievaju akoprem 

 još uviek oslabljeni, te šireći se mehanizmom za asocijaciju pred- 

 stava bude u nama opeta predstave, misli i mi opeta sanjamo. — 

 Muskulatura funkcionira sve bolje, ona zona u moždanima dobiva 

 opet dovoljno hraniva, živci svi već prilično vode viesti, i sada je 

 dovoljno, da se što makne u blizini spavajućega, dovoljno je, da 

 sunčani traci padnu kroz zastore u sobu : pođražak dospieva već toli 

 jak do kore, i ondje se razljegne s tolikom eneržijom po mehanizmu 

 za asocijaciju predstava, i odavde se odrazi putem uzmetnoga me- 

 hanizma, na kojem je sada pasaža takodjer prosta, na periferiju 

 opet s tolikom energijom, da se mi trgnemo i probudimo. 



Meni se ova teorija čini jednom od najboljih, ona je barem u 

 stanju skoro sve simptome sna protumačiti. Ali i ona imade svojih 

 slabih strana. Jer i ne pazeć na to, da eksistencija takove zone u 

 moždanima, kakvu Lechner predpostavlja, još nije dovoljnom sigur- 

 nošću dokazana, to imade i nekoliko vrlo važnih simptoma, koje bi 

 trebalo svakomu, koji teorije o uzrocih sna postavlja, dobro uvažiti, 

 a kojih ni ova teorija protumačiti ne može. 



Činjenica je mnogobrojnimi pokusi na životinjama, ali i di- 

 rektnim opažanjem na čovjeku dokazana, da su refleksi u svih onih 

 slučajevih pojačani, u kojih mehanizam za asocijaciju ideja ili manjka 

 (n. pr. kod dekapitiranih žaba), ili kod kojih je barem komunikacija 

 izmedju njih i kičmene moždine prerezana. Budući pako da po Lechne- 

 rovom mnienju ovaj drugi slučaj kod spavajućih sbilja nastupa; 

 sliedi iz toga, da refleksi kod spavajućili moraju biti pojačani. 



Ali pokus je pokazao baš protivno. Refleksi su kod spavajućili 

 svi oslabljeni, i to tim više, čim je dublji san. Dubljina sna se može 



