215 



§. 16. U razvoju kemijske nauke spada među ponajvažnije 

 aplikacije drugog stavka termodinamike to, što se pomoću tog 

 stavka došlo do moderne teorije otopina. Ta teorija leži 

 u centrumu teoretičkog i eksperimentalnog dijela one grane ke- 

 mijske nauke, štono je nazvana fizikalnom kemijom. Moderna 

 (van't Hoffova) teorija otopina ili tako zvana osmotička teorija 

 otopina nastala je iz eksperimentalnih rezultata što su ih iz- 

 radili poglavito B 1 a g d e n (depresija smržišta) , W ü 1 1 n e r 

 (povišenje vrelišta), M. Traube (semipermeabilne membrane) 

 Pfeffer (određenje osmotičkog tlaka), Raoult (zakonitost 

 kod depresije smržišta), de Vri es i H. J. Ham burger (osmo- 

 tičke prilike biljevnih i životinjskih stanica). Ona kulminira u 

 stavku, da se otopljeno tijelo ponaša u otapalu kao plin u 

 eteru t. j. kao što vrijedi za odnošaj voluma, tlaka i temperature 

 kod plinova jednažba /; . v -- R . T, tako mora vrijediti i za 

 otopljeno tijelo ista ta jednažba. Veličina p u toj jednažbi za 

 plinove, koja udružuje Boyleov, Gay-Lussacov zakon i Avo- 

 gadrov stavak, jest tlak (ekspanzija) plina ili pare, pa je onda 

 taj tlak kod otopljenog tijela ona veličina, što ju je nazvao 

 Pfeffer osmotičkim tlakom otopljenog tijela. Moderna teorija 

 otopina zahtjeva, da je osmotički tlak neke substance 

 jednak njezinom parnom tlaku. 



Vrijede li jednostavni zakoni o plinovima i za otopine, 

 onda se na osnovu Avogadrovog stavka može iz osmotičkog 

 tlaka neke otopine izračunati molekularna težina otopljenog 

 tijela. Ali direktno određenje samog osmotičkog tlaka skopčano 

 je s takovim eksperimentalnim poteškoćama, da se tek maleni 

 broj istraživalaca uspješno poslužio određivanjem mole- 

 kularne težine pomoću osmotičkog tlaka. Zato je od osobite 

 važnosti, da je moderna teorija otopina razvila i dokazala, da 

 između osmotičkog tlaka i drugih nekih veličina kod otopina 

 postoji takova proporcionalnost, da se iz određivanja ovih može 

 onda doći do molekularne težine otopljenog tijela. Te veličine 

 jesu: 1. depresija parnoga tlaka otapala, 2. povišenje vre- 

 lišta otapala i 3. depresija ledišta otapala. 



Da doista postoji proporcionalnost izmedju osmotičkog 

 tlaka i spomenutih pojava kod otopina, dade se ponajprije 

 približno dokazati bez aplikacije termodinamike na pojave i 

 promjene kod otapanja, ali se— kako je to prvi učinio van't 



