[2] 41 



primorava, da egzistenciju te sprave dovedemo u kauzalnu vezu 

 s njenim efektom. Kad promatramo funkciju srca, to nas goni 

 naš nagon za kauzalnošću, da stvorimo vezu između egzisten- 

 cije tog organa i njegove funkcije; ujedno nas primorava isti 

 nagon, da gledamo u funkciji razlog (osnovu) egzistencije istog 

 organa. To teleologijsko shvatanje isto je tako potrebno kao i 

 kauzalno, prosto zato, jer je kauzalno. 



Wolff misli, da psihičnog elementa u tom shvatanju nema, 

 ma da priznaje, da su oni slučajevi, u kojima je uspjelo, da 

 se konstatovanom teleologijskom kauzalnom odnosu dade bar do 

 nekog izvjesnog stupnja povoljno objašnjenje t. j. gdje je za- 

 visnost egzistencije nekog organa od efekta u pojedinostima 

 obrazložena, takve priporode, da smo primorani a i opravdano 

 je, da pretpostavimo psihičko posredovanje. Ovo ali po Wolff u 

 znači samo, da nam dosad nije pošlo za rukom, da damo drugo 

 objašnjenje ovom kauzalnom odnosu, ali iz tog ne izlazi, da 

 je psihično objašnjenje jedino primjenjljivo. Teleologijsko shva- 

 tanje dakle nije isto što i substituisanje psihičnog uzroka. 



Uzmimo dalje ovaj primjer. Ako promatramo tijelo živo- 

 tinje, koju smo malo čas ubili, mi znamo, da će ono poslije 

 izvjesnog vremena početi trunuti i raspadati se. Pogledajmo 

 sad živo tijelo iste životinje i pitajmo se, — po Wolff u, zašto 

 se ono ne raspada? Odgovor će biti: zato što ima crijeva, koja 

 resorbuju hranu, jer ima srce, koje tjera sokove po cijelom ti- 

 jelu, i ono što je vrijedno dovodi, a što je nevrjedno odvodi 

 i jer ima dalje pluća, koja uzimaju iz zraka potreban kisik a 

 ugljeni dvokis izdaju i što imaju bubrege, koji ekskrete izlu- 

 čuju i t. d. Zajedničko djelovanje svih tih organa održava orga- 

 nizam: održavanje je rezultat svih funkcija tih organa. Taj re- 

 zultat po Wolff u nije slučajno postao niti su organi slučajno 

 postali i slučajem održavaju organizam, nego taj rezultat ili 

 održanje organizma mora da se krije u zajedničkom djelovanju 

 svih tih organa, kao da je taj rezultat bila svrha. 



Nedostatak mehanističkog tumačenja nije dakle u tome, 

 što ono ne isključuje slučaj i slučajnost, nego u tome, što pri- 

 pisuje glavnu ulogu slučaju pri postanku svrhovitosti i shodnih 

 osobina. Mi smo primorani — po Wolff u, — da teleogijski 

 prosuđujemo, jer svaka druga pretpostavka protuslovi našem 

 logičnom mišljenju. Ako na pr. kakve ptice za gradnju gnijezda 



