42 [3] 



ovu ili onu vrstu slame izabere, ova slučajnost nije nikakav 

 biologijski problem, nego problem leži u tome, kako ptica do- 

 lazi da upotrebi te slučajnosti ; to ne može prema našem kau- 

 zalnom mišljenju postati slučajem, nego s obzirom na efekat, 

 dakle teleologijski. 



Shodnost i svrhovitost po Wolffu nije bezgranična kao 

 što dokazuje regeneracija. Da li je kakav pojav svrhovit u bio- 

 logijskom smislu ne odlučuje, da li se došlo do svrhe ili na- 

 mjere, nego je glavno, da se svrsi teži. Uspjeh ne odlučuje u 

 procjenjivanju svrhovitosti ; tako isto je stupanj savršenstva 

 kakve funkcije za biologijsku promatranje sporedna stvar. 



Teleologijsko i vitalistično shvatanje prema Wolf f u su isto- 

 vjetni pojmovi, dok Driesch smatra teleologijom shvatanje, 

 koje samo svrhovitost deskripcijom konstatuje a ostavlja ne- 

 riješenim pitanje, da li je organizam sagrađen na osnovu kakve 

 mašine ili determinovan kakvim vitalnim faktorom. 



Za Dri esc ha su vitalni pojavi samo one reakcije, koje 

 Wolff zove prvašnjom svrhovitošću. Pod tim pojmom treba 

 razumjeti one shodne reakcije na kakve spoljašnje uzroke, za 

 koje se ne može pretpostaviti kakvo organizatorsko pripremanje. 

 Najveći broj svrhovitih reakcija utvrđen je nasleđem, no mi 

 ipak moramo pretpostaviti, da su te fiksirane reakcije, kad su 

 se prvi put javile, postale iz takvih reakcija, koje nose karakter 

 prvašnjih shodnih reakcija. Ta prvobitna svrhovitost vidi se iz 

 regeneracije sočiva u tritona, na kojima je sam Wolff to kon- 

 statovao. 



Po Wolffu je dakle teleologija dopuna kauzalnosti, te- 

 leologijsko shvatanje je dopuna za kauzalne odnose, a sposob- 

 nost reakcija prvašnje shodnosti čini dokaz vitalizma. 



Mnogo jasnije, i preciznije misli Driesch o svrhovitosti 

 i teleologijskom shvatanju. 



Za Driescha je činjenica, da u životnim pojavama ima 

 mnogo svrhovitog. U običnom životu označuju se takve radnje 

 svrhovitim, za koje mislimo, da smo ih prema nekim izvjesnim 

 svrhama učinili, da su ih, dakle, svrhe proizvele u život. Ja 

 znam najbolje, kad ću nazvati svoje radnje shodnim, jer poznam 

 svoje namjere, svoje svrhe. Radnje drugih ljudi zovem onda 

 svrhovitim, ako razumijem njihove namjere t. j ako zamislim, 



