[6] 45 



čovječjim mašinama su ovake vrste, pa bila ma kakva sprava; 

 svaki je proces samo zato shodan, jer stoji u nekoj izvjesnoj 

 vezi, na izvjesnom mjestu i u izvjesnom položaju prema cjelini 

 i prema ostalim procesima. To je statična teleologija ili te- 

 leologija konstelacije. Sad nastaje pitanje, da li svi pri- 

 rodni pojavi pripadaju statičnom tipu teleologije ili ne? I dalje, 

 da li svi organizmi pripadaju ovom statičnom tipu? Sve one 

 vrste pojava u prirodi, koje su shodne, ali ne na osnovu kakve 

 mašine, t. j. ako shodnost nije posljedica gradnje mašinske, zove 

 Driesch dinamično-teleologijskim. Po njemu pripadaju 

 organizmi u ovu vrstu teleologije, što izlazi na to, da je za 

 shvatanje tih pojava potreban naročiti agens, specifično vitalni, 

 entelehija, koja svojim utjecajem na organske pojave pro- 

 izvodi tu vrstu dinamične teleologije. 



Najinterensantnije su misli Paulyja, jer najbolje pokazuju 

 korijen cjelokupnog teleologijskog shvatanja. 



Pauly razlaže ovako o svrhovitosti i postanku shodnih 

 pojava. Bitnost života razumjeti znači isto, što i objasniti sho- 

 dnost. Mi nalazimo svrhovitost u različnim formama, kao organ 

 t. j. od prirode stvoreno oruđe u svim mogućim stupnjima 

 razvijenosti i složenosti u oba organska carstva. U tom obliku 

 kao organ, odnosno njegov postanak, pokazuje svrhovitost pro- 

 blem jedne protekle pojave. 



U drugoj formi izlazi problem svrhovitosti kao funkcija 

 t. j. sposobnost za rad. I za taj oblik nemamo objašnjenja po 

 Pauly u, koji ne prima Darwinovo tumačenje, po kome 

 se spolja reguliše postanak i održanje organa. 



Ipak se mora priznati po Pauly u, da je organizam sam 

 činilac, da sam vrši funkciju i da u njemu samom leži sposo- 

 bnost za tu funkciju. 



Dalje nalazimo svrhovitost kao radnju već na najnižem 

 stupnju u životinja. Ona je ili mehanizovana u instinktima, kao 

 što je slučaj kod viših životinja ili proističe iz slobodnih za- 

 ključaka i prema općem mišljenju prelazi u duševne osobine 

 kod čovjeka. Tu vrstu shodnosti poznamo mi u sebi samima, 

 unutrašnjim iskustvom, kao neku vrstu unutarnje radnje. Pored 

 sveg tog objektivira se svrhovitost kao umjetnički produkat u 

 čovječanstvu, a i u životinja pokazuje se u vrlo malom stupnju. 



