221 



leider nicht das ganze Material sichten", jer je mogao publikacijom po- 

 pisa pričekati, dok je mogao sve pregledati. 



Čudno se doimlje, da jedan ornitolog specijalista, k tome docenat 

 sveučilišni baš za ornitologiju i pročelnik „Hrv. ornit. centrale" daje svoje 

 ime za popis, koji nije točan i koji nije sam izradio, premda ga naziva 

 radnjom (1. c. str. 90: „In der vorliegender (?) Arbeit . . ."). Ovo je to 

 gore, što je po sopstvenoj izreci Rösslera zadaća te publikacije „den 

 heimischen und fremden Zoologen ein Bild unserer Avi-Fauna zu bieten". 



Na ostale primjedbe Rösslerove ne kanim se ovdje osvrtati nego 

 to prepuštam Hirtzu, koji je kao ornitolog na to pozvan. Upozorio bih još 

 samo na ovaj slučaj, koji pokazuje do kakvih konzekvencija vodi, kad se 

 piše faunističke radnje, a da sam „autor" i ne opredjeljuje oblike niti revi- 

 zionira determinacije, koje su drugi obavili. Nažalost se u nas ovakvi 

 način „rada" i suviše često sreta. 



Upozorujem samo na „Popis riba" (Glasnik XVI. 1904.), koji je pot- 

 pisao A. Langhoffer, te naravno svuda kao autor popisa fungira. Nigdje 

 se ne veli, tko je determinacije i revizije obavljao, pa bi naravno svaki 

 neupućeni mislio, da je to obavio onaj, tko popis potpisuje, jer otkuda 

 inače dolazi do toga, da ga potpisuje? Ta kod faunističkih popisa je 

 zdušna determinacija materijala i pouzdanost glede proveniencije i onako 

 glavna i jedina stvar. /. Hadži. 



V. Neppi — G. Stiasny : Die Hydromedusen des Golfes von 

 Tri est. Arb. d. Zool. Institute Wien-Triest. T. XX. 1. 1913. U ovoj su 

 radnji opisane meduze, koje su autori u razdoblju od dvije godine opa- 

 žali u tršćanskom zaljevu. I ovako sačinjava radnja lijep [prilog pozna- 

 vanju tršćanske kao i jadranske faune uopće, međutim bi bila još i od 

 veće vrijednosti, da su se autori obazirali i na polipoidne generacije. 

 Poznavanje i sistem meduza sve će dotle biti nepotpun, dok nam ne uspije 

 upoznati svakoj meduzi odgovarajućeg polipa kao i razvojnu povijest svake 

 meduze. Ovako nema nikada apsolutne sigurnosti, ne opisujemo li možda 

 takove meduze kao posebne oblike, koje su de facto samo razvojni sta- 

 diji jednog te istog oblika. U tom pogledu nas čeka još vrlo velik posao. 



Autori opisuju u svemu 53 oblika, od kojih ima 7 uopće novih i 

 to: Tiara tergestina, Podocoryne hartlaubi, Lymnorea sp., Laodicea bige- 

 lowi, Orchistoma graeffei, Eucheilota maasi i Solmaris vanhoeffeni. 



J. Hadži. 



J. Hadži: Općenito o pupanju u Hydroida. Resume preda- 

 vanja, držanog' na IX. međunarodnom kongresu zoologa. Monaco. Ožujak 

 1913. „U Hydroida (polipa i meduza) razlikujem općenito tri načina, kojim 

 se stvara osnova pupa; dakako da se među sva ta tri razvojna načina 

 nalaze i prelazi. Jedamput polazi razvoj pupa od sasvim embrionalnog 

 vegetacionog vrška. Osnovu pupa predstavlja jednostavna izbočina od oba 

 embrionalna tjelesna epitela (ovaj je način osobito raširen među theca- 

 phornim Hydropolypima). Nijesu li na mjestu pupanja epiteliji više sasvim 

 embrionalni, onda postaju embrionalnima tako, da se aktiviraju indiferentne, 



