54 



[4] 



Wiesnerov inzolator imade u prvom nedostatak, da su pa- 

 pirići fotografskog papira prekratki, te stoga nakon 10 — 15 mje- 

 renja mora se u tmini drugi papirić utaknuti. Utakanje ovih 

 papirića je vrlo nespretno, a u mnogom slučaju na pr. usred 

 polja ili na brijegu gdje nema u blizini tamnog prostora gotovo 

 isključeno, k tomu je i pokrivanje papira sa pločicom od stakla 

 nespretno. 



Moja konstrukcija inzolatora dozvoljava uzastopce oko 

 400 mjerenja bez prestanka, a i pokrivanje sa žutim staklom je 



automatički izvedeno. Po- 

 boljšani inzolator je mala 

 crna škatuljica u takvoj 

 veličini , da se može u 

 jednoj ruci držati (4 X 4 

 X 8 cm). (Slika 2.) U nu- 

 trinji nalaze se dva koluta, 

 na kojim se papir u duljini 

 od 4 metra odmata i na- 

 mata. Bunsen-Ederov papir 

 prelazi sa koluta C, na 

 kojem je namotan, preko 

 mosta na pokrovcu uz dva 

 ljestvična tona i namata se 

 na kolut D sa ključem A. 

 Na pokrovcu B, koji se 

 dade skinuti i koji inače 

 čvrsto škatuljicu zatvara, 

 tako da svjetlo u nju ne 

 može prodrijeti, nalazi se 

 žuto staklo F, koje u sa 

 strane pričvršćenom jarku slobodno puže. S inzolatorom služi 

 se na slijedeći način: 



U lijevoj ruci drži se inzolator horizontalno, tako da plo- 

 čica pokriva tonove i papirić. U desnoj ruci držimo hronometar 

 i u momentu ekspozicije u isti mah pritisnemo hronometar i 

 i nagnemo malo inzolator, da pločica sa papira odskoči. Sad 

 motrimo papir dok djelovanjem svjetla poprimi boju jednog od 

 ljestvičnih tonova, te čim papir postigne jedan ton, nagnemo 

 opet inzolator, da staklo prekrije papir, a u isti momenat za- 



Slika 1. Wiesnerov inzolator. 



