112 DS HOFMANN KÁROLY 



túl következő hegységekben, melyek az ÉK-i Alpokat a Kárpátokkal kötik 

 össze, szintén a DNy — ÉK-i irány, mint föemelkedési irány, érvényesül 

 feltűnően. A mondott hegyvonulatok t. i. nemcsak, hogy ugyanebben az 

 irányban húzódnak, hanem, azzal összefüggésben, e hegyvonulatok belső 

 rétegszerkezetében is az uralkodó csapásirány ugyanaz. 



Az említett viszony folytán a pécsi szigethegység legszorosabban 

 csatlakozik azokhoz a hegyvonulatokhoz, melyek a magyar medence 

 déli oldalán húzódnak el, tehát a petrovaradini, a szlavóniai és horvát- 

 országi hegyvonulatokhoz, valamint a Keleti-Alpok déli részéhez is, 

 melyek valamennyien egyaránt K — Ny-i csapásirányúak, A pécsi sziget- 

 hegység térbeli fekvésénél fogva is ez utóbbi hegyvonulatok sziszté- 

 májához tartozik. 



És valóban, ha az Ivanscica-hegység tengelyét meghosszabbítjuk, 

 ez pontosan a kis pécsi hegységet éri és ez utóbbi északi felének 

 a tengelye joggal az előbbi meghosszabbításának tekinthető. 



Minden esetre nevezetes jelenség az, hogy a K-röl Ny-ra csapó 

 hegységvonulatok túlnyomó részét szintén a bázikus eruptiós kőzetek 

 fellépése jellemzi és pedig oly eruptiós közeteké, melyek a pécsi hegység- 

 béliekkel közeli rokonok. Utalok a gabbro- előfordulásokra. 



A pécsi hegység keleti fele, a tőlem megvizsgált szakaszban, 

 a harmad időszakot megelőzőleg ]:eletkezett része következtében két 

 részre oszlik. Az éjszaki rész egy tisztán Ny-ról K-felé csapó keskeny 

 vonulat, melyet a kagylómész, alsó és felső lias, dogger és a tithon- 

 emelet rétegtömegeinek a sorozata, azonkívül pedig eruptiós közetek 

 építenek fel, mely utóbbiak augitporphyrokból és ezek mandulaköveiből 

 állanak. Ezek az eruptiós kőzetek a vonulatnak csaknem egész területén 

 az előbb említett üledékes kőzetek sorozatát áttörték s így hol nagyobb 

 tömegekben, hol kisebb telérek és kúpoknak egész raja alakjában jelennek 

 meg. Dacára annak, hogy az üledékes kőzetek vonulatát felszíni kiterjedésé- 

 nek egész szélességében több helyen nem is jelentéktelen területen sza- 

 kítja meg a belehatolt vulkáni anyag tekintélyes tömege ; mindazonáltal 

 ez üledékes kőzetek rétegezésén a csapás- és dőlésirányban alig módosít 

 valamit, úgy hogy e közetek levált darabjain belől az egyes rétegtagok vál- 

 tozatlan csapással és dőléssel, minden feltűnő eltolás nélkül, folytatódnak. 



Ez az északi vonulat Magyaregregytől keleti irányban csaknem Kis- 

 mányokig terjed, további folytatásában Nagymány októl délre, azután mind 

 a két vége alámerül és az öt eltakaró neogén lerakodások alatt eltűnik. 



E magyaregregy — mányoki vonulat egy antiklinális rétegzóna levált 

 északi szárnyát alkotja, a déli szárny azután ismét egy synklinális 

 rétegzóna E-i szárnyát jelzi, mely synklinális rétegzóna a déli hegység- 

 részt formálja. A vonulat rétegei hol meredekebben, hol kevésbbé mere- 

 deken dőlnek É-felé, csak a két legszélső végén, Magyaregregynél és 



