ISMERTETÉSEK. 487 



közül különös súlyt látunk fektetni az egyes taliijtipusok színének szabatoa 

 megjelölésére is. És ebben is a körültekintő alaposságot ismerhetjük föl, mert 

 hisz a talaj színéről képződésének körülményeire is lehet következtetést 

 vonnunk. ♦ 



Munkájához az 1899-ben felállított talajosztályozási táblázatát mellékeli. 

 Ebben a talajokat négy főcsoportba sorozza. 



A) Zonalisak vagy normális talajok. B) Intrazonalisak vagy átmenetiek. 

 (J) Azonalis vagy anormcilis talajok. D) Felületi geológiai lerakodások. 



Az első két csoportba foglaltakat együtt tökéletes vagy teljes talajoknak 

 nevezi, ellentétben a harmadik csoporttal, a melyeket nem teljes talajok név- 

 vel jelez. 



A) Zonalis lalajoJ; közé sorolja azokat a tah'jféleségeket, melyek a föld 

 felületén meghatározott egymásutánban, azaz övben (gyakran megszakítva ugj^an 

 és rendellenesen is, de fizikai és geographiai feltételek szerint fejeznek ki talaj- 

 alakulást) helyezkednek el. 



B) Intruzonaiis talajoknak nevezi azokat, melyek a főöveken belül, mint 

 foltok, szigetek helyezkednek el és melyeknek képződésénél a helyi feltételek 

 uralkodnak (az anyakőzet karaktere, a nedvesség összegyííjtése stb.). Az összes 

 zónákon belül előfordulhatnak. Ilyenek a sós-, mocsaras területeken előforduló 

 talajok stb. 



C) Azonalis talaj oJ; azok, melyek a talaj alkotó folyamatoknak gyengén 

 való kifejlődése folytán vagy összekeveredésük következtében tisztán geológiai 

 folyamattal különböző átmeneteket mutatnak a kőzetekhez. Ilyenek az aUu- 

 vialis hordaléktalajok, a durvaszemcséjű vázas talajok, melyek az ártéren 

 helyezkednek el. 



D) A felületi geológiai lerakodások csoportjába sorolja az «organogen» 

 képződményeket, pl. tőzegláp és a mechanikai ásványi lerakodásokat. 



Az orosz síkságon legnagyobb a zonális talajok elterjedése s ezeknek van 

 mezőgazdasági szempontból a főjelentoségük. Ebbe az osztályba tartozó talajok 

 jellemvonásuk, a dinamikai folyamatok jellege és foka szerint (ilyenek a tser- 

 nozem és podsol alkotó folyamatok) ismét altípusokra oszthatók, ép úgy, mint 

 a talaj alkata és szövete összeköttetésben az anyakőzet alkata és szövetével 

 ismét egyes csoportokhoz vezet, melyek az egyes talajok iszapos, finomföldes 

 és nagyobb szemcséjű, azaz homokos alkatára vannak alapítva. 



Az osztályozásba felvett összes talajfajtákat eredetük, fizikai és kémiai 

 sajátságaikkal együtt részletesen ismerteti. 



Befejezője e szakasznak az egyes talajtípusok földrajzi elterjedésének 

 ismertetése. 



A következő fejezetet a talajtérképezésnek szenteli. Itt ismerteti min- 

 denekelőtt irodalmi adatok alapján a talajtérképezés történetét és Európa egyes 

 országainak talajtérképeit. 



így Ausztriá])ól a ScHMiDT-től 1861-ben kezdett és LoRENz-tól 1866-ban 

 kiadott «General-Bodenkarte Österreich 1 : 3.200,000.) térképet ismerteti, meg- 

 jegyezvén, hogy ugyanitt 1868-ban több apróbb térkép is jelent meg. Francia- 

 országból Senarmon és Delesse térképeit említi, megjegyezvén, hogy a fentiek 



