ISMEEIETÉSKK. 447 



térképvázlat, geológiai profilrajz, továbbá az eredeti fényképek kliséi és egyéb 

 rajzok, úgy, hogy örömmel forgathatjuk e könyv lapjait akár rendszeresen 

 elejétől végig, akár csak egyes fejezeteiben is, mert ezek dicséretreméltó mó- 

 don mind úgy vannak megirva, hogy önmagukban is könnyen megérthetők és 

 külön egy-egy teljesen kikerekített egészet alkotnak, 



Valóban mondható, hogy Lóczy nemcsak az egész « Balaton » gyűjtemé- 

 nyes monográfia megjelentetése körül kifejtett élénk akciójával, hanem a maga- 

 felette értékes kötetének a hozzáadásával is igaz hálára kötelezte Hazáját és a 

 magyar tudományosságot egyaránt. 



A címben említett munka tartalma kivonatosan következő : 



A Balaton környékén legrégibb képződmények a kristályos 

 mészkő (Szabadbattyán, Polgárdi), bizonyos kvarcos fillitek, kvarcitpalák, kvarc- 

 porfirok, illetve porfiroidok (Urhida, B.-Főkajár) diabáztufás palák (Liter, 

 somogyi mélyfúrások), amelyek tektonikailag mindenütt a legmélyebb eleme- 

 ket képviselik. Valamennyi a permi . homokköveknél feltétlenül idősebb, de 

 amennyiben szerves maradványok egyáltalában nem kerültek ki belőlük, kö- 

 zelebbi szintezésök nem volt keresztülvihető. Lehet, hogy a legalsó karbon és 

 még az ennél régibb koroknak is a képviselői. A Pojána Ruszkában, amelyre 

 LóczY utal, csakugyan fordulnak elő nagy kiterjedésben selymeslapú fillitek, 

 fekete, lídiai kőre emlékeztető kvarcitpalák és dolomitos kristályos mészkövek 

 (R.-Gladna, Lunkány stb.), amelyeket az ott dolgozott geológusok (Halaváts, 

 Kadics, Schafarzik) szintén ópaleozoosaknak (valószínűleg karbonelöttieknek) 

 írtak le. Nevezetes, hogy a Balaton vidék eme ópaleozoos képződményei több 

 ponton erősen gyűrődöttek. 



A következő képződmény a permi v e r r u k a n o, amely Paloznak 

 határában a Veresparton mintegy 60 m vastagságban közvetlenül, de több 

 esetben diszkordáns módon ópaleozoos rétegekre települve egy fiUittörmelékes 

 alapkonglomerátumot alkot. Fölötte azután nagyobb elterjedésben a grödenivel 

 azonosított vöröshomokkő következik, mely peti-ográfiailag arkozás homokkő- 

 nek minősíthető. Anyaga abrodált gránit, illetve kvarcporfir-tömegekből szár- 

 mazhatott. Petrográfiai kifejlődése és fitopaleontológiai leletek (UUmannites 

 Bhodeanus) alapján is perminek volt minősíthető ezen régebben alsótriasz- 

 (tarkahomokkü)-korúnak tartott képződmény, amelyről megjegyzendő, hogy az 

 élénkebben gyűrődött werfeni rétegektől élesen elválik. E permi homokkő 

 Köcsitó, Felsőörs, Kővágóörs és Fülöpön keresztül egészen a Tótihegyig húzó- 

 dik le s több helyütt hullámosan gyűrődött ; azonkívül számos váltós vetődés 

 is zavarta meg eredeti telepedését, úgy hogy a gyakran lépcsőzetesen elhelyez- 

 kedő homokkötelepek sokkal vastagabb komplexust látszanak képezni, mint 

 amilyen az valójában (100 — 150 m). Másrészt a Kővágóörs melletti ((Kő- 

 tenger* óriás homokkő-rögeit, mint nem a permhez tartozó képződményeket, 

 hanem a sokkal fiatalabb pontusi homokkő lerakodásokból kimállott kemény 

 kvarchomokkőtuskókat ismeri föl. 



Igen részletesen foglalkozik ezekután Lóczy a triásszal, amely eltérö- 

 leg a régibb képződmények kövülethiányától, vagy legalább is szegénységétől. 



