ISMERTETÉSEK. 461 



rétegeket középső (Lutétien, Párizsi oinelet) eocénnek tekintettük ; a közölt 

 táblázat azonban az eocént csak két részre osztván, a nevezett rétegeket a 

 subplanulatus szinttől fölfelé az alsó eocénbe, az alatta lévő széntartalmvi édes- 

 vizi és brakkvizi rétegeket pedig a legalsó eocén, vagyis a Landenicn (Lappa- 

 kextJ étageba lielyezi. 



A neogéu s_zekció. Idetartozókuak felsorolja Böckh J. a mediterrán, 

 a szarmata és a pontusi emeleteket. A mediterrán Márkó, Herend, Város- 

 löd és Kendek környékén durva konglomerátumokból, kavics, bomok és agyag- 

 rétegekből áll. Herendnél fölül kavics, alatta kavicsos agyag (PoUtmidcs Diiboisi, 

 Arca ilihivií stb.), azután agyag, homok, édesvízi mész és szénnyomok (Pot. 

 pictus, P. Dühoiv, yeriht pü'ía, l'ereira Geivaid stb.), továbbá homokos 

 agyag több szénrétegecskével (Mdanopfiis im-pressa, ^íelania Escheri) és leg- 

 alul gyenge lignit-telepeket tartalmazó lerakódások vannak. A P. Gervaisi 

 szintet a grundi nivóba helyezte. A mediterrán konglomerátok és kavicsok 

 azonban Zirc, Bakonybél és Jákó vidékén 300 m-től egészen 450 m magas- 

 ságig fölmenőleg fordulnak elő ; vastagságuk a szápári gépaknában 26 méter, 

 másutt azonban még ennél is több. Egészben véve e kavics egy nagy kiterje- 

 désű takarót alkot, melynek 300 — 450 m. magasságú részletei vetődések által 

 jutottak jelenlegi hepe-hupás helyzetökbe. E platószerű takaróból a közép- és 

 felső mezozoos képződmények magas horsztok alakjában emelkednek ki a tér- 

 színből, így a bakonybéli Somhegy 053 m, a Pápavár 532 m stb., ami meg- 

 szabja a Középbakony E-ibb részének sajátszerű orográfiai jellegét. Petrográfiai- 

 lag amfibolandezit, kvarcandezit, gneisz, csillámpala, fekete agyagpala, fekete 

 (lydiai) kovapala, veres homokkő és konglomerátum, sötét mészkő és nummulitos 

 mészkő görgetegekből áll ezen kavics. Az ENy — DK-i irányú törések szerint 

 mélyebbre lesűlyedt helyeket azonban már ebben az időben a tenger foglalta 

 el, úgymint pl. a Bántapuszta mellett, ahol 180 — 200 m magasságban egészen 

 szintesen és közvetlenül a fődolomitra lajtamészkő (Ostrea lainellosa. Vola 

 adiinca stb.) rakódott le. Mediterrán kavicsok fordulnak elő Keszthely körül 

 és Bakonytól ÉK-re (a Vértes és a Gerecse kihagyásával) Budapesten is; de 

 míg a Jákó és Zirc közti kavicsplaló 300 — 450 m közötti magasságú, addig a 

 két utóbb említett tájon a kavicstakaró átlag csak 200 — 230 m magasságot ér 

 el. Közelebb a Balatonhoz Herend és Városlöd körül legvastagabb és legdur- 

 vább szemű a kavics és azonkívül itt sok mészkő és dolomit görgeteg is van 

 benne. Mint szerves maradványok gyakoriak benne a Magxoliles silvatica, 

 TuzsoN kövesült fadarabjai. E vidéken a takaró lankásan Ny-felé dől és fölötte 

 helyenként lajtamész és szarmatamész következik. 



A mediterrán rétegek a Balaton és a somogyi halmok alatt 76 — 180 m 

 mélyek a tenger szine alatt ; Tapolcza körül pedig 180 — 200 m, sőt Herend körül 

 200 — 300 m-nyire feküsznek ugyanezen rétegek a t. sz. felett. Ez egyszersmind 

 az a nívó, mely a veszprém-nagyvázsonyi fennsík abrodálásának a magassága. 



Míg ezek az eddig említett kavicsok, melyek sok helyütt fokozatosan 

 lajtamészkőbe mennek át, alsómediterránkorúak és tengerparti képzödésüek, 

 addig a Nagybakony 400 méter magasságú kavicstakarója már valószínűleg 

 szarmatakorú és kontinentális keletkezésű. 



